Постанова
Іменем України
 
23 жовтня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 759/12225/18 
провадження № 61-514св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
позивач - заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави, в особі Київської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року в складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Ігнатченко Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У серпні 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави, в особі Київської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки та скасування реєстрації права власності.
 
В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 861/1917 ОСОБА_2 надано у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .
 
На виконання вказаного рішення ОСОБА_3 отримав державний акт про право власності на земельну ділянку.
 
У подальшому право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від  25 грудня  2009 року. У свою чергу ОСОБА_4 відчужив ОСОБА_5 вказану земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу від 03 серпня 2016 року № 924.
 
Пізніше, 04 жовтня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.
 
Разом з тим встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2009 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє та даним судом не ухвалювалось.
 
Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014  року визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради                       від 09 липня 2009 року № 861/1917 про передачу ОСОБА_2 у приватну власність спірної земельної ділянки, визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, зобов`язано повернути земельну ділянку Київській міській раді.
 
Позивач стверджував, що зазначені обставини свідчать про незаконність відчуження спірної земельної ділянки, а також неправомірність реєстрації права власності за відповідачем. Земельна ділянка неправомірно вибула з власності територіальної громади за відсутності волевиявлення власника та з порушенням встановленого законодавством порядку щодо передачі земельних ділянок, у зв`язку з чим прокурор просив задовольнити заявлені позовні вимоги.
 
В обґрунтування правомірності звернення прокурора із даним позовом в позовній заяві зазначено, що Київська міська рада належним чином не захищає порушені права територіальної громади, про що свідчить відсутність протягом тривалого часу вжитих заходів зі сторони ради, направлених на поновлення порушених прав щодо повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Києва та вжитих цивільно-правових заходів, направлених на витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 .
 
На виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», місцевою прокуратурою повідомлено листом Київську міську раду про прийняте рішення щодо представництва їх інтересів у суді шляхом звернення з позовною заявою до Святошинського районного суду м. Києва.
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 на        АДРЕСА_1 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 04 жовтня 2016 року № 16733224 відповідно до якого 04 жовтня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 967877580386. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 08 липня 2016 року № 15326383 відповідно до якого 04 серпня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 967877580386. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 04 серпня 2016 року № 15868080 відповідно до якого 04 серпня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 на АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 967877580386. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури м. Києва судові витрати у розмірі 30 916,49 грн.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Київської міської ради поза  її волею, то вона має бути витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 як добросовісного набувача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 було здійснено на підставі неіснуючого судового рішення, тому підлягає скасовуванню рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за попередніми власниками.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
  
У січні 2021 року ОСОБА_1 із застосування засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від  09  грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не дали правильної правової оцінки тому факту, що заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 є неналежним позивачем та не міг звертатися до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради;
 
-  не звернули увагу на те, що заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 8 при зверненні з позовом не обґрунтовано підстави для здійснення представництва інтересів держави від імені Київської міської ради відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру»;
 
-  не врахували, що позовну заяву Київської місцевої прокуратури зареєстровано в суді першої інстанції 07 серпня 2018 року, а лист прокуратури про прийняте рішення щодо представництва інтересів Київської міської ради у суді першої інстанції зареєстровано у раді лише 28 серпня 2018 року, тобто через 21 день після звернення до суду;
 
-  не надали належної оцінки тому, що Київська міська рада та прокуратура про порушення прав територіальної громади на спірну земельну ділянку дізнались (або могли дізнатися) з 05 березня 2014 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року, яким було визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 861/1917 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», та безпідставно не застосували позовну даність на підстави клопотання заявника;
 
-  дійшли помилкових висновків про те, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року у справі № 2-4059/2009, на підставі якого спірна земельна ділянка була зареєстрована за ОСОБА_4 , відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а справа № 2-4059/2009 не перебувала у провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова, оскільки такий факт не підтверджено належними доказами;
 
-  не залучили до участі у цій справі, як сторону ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді  справи № 2-4059/2009, та міг дати пояснення обставинам відсутності рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року в реєстрі;
 
-  проігнорували, що у випадку звернення позивача до суду із позовною вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно є належним способом захисту;
 
-  не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 915/1022/18, від 30 липня 2020 року у справі № 904/5598/18, від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 756/618/14-ц.
 
Разом із касаційною скаргою заявником подано клопотання про зупинення виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019  року та постанови Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року. 
 
На момент розгляду цієї справи відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 січня 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.   
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху, з наданням строку для усунення недоліків до 25 лютого 2021 року, але не більше десяти днів з дня отримання цієї ухвали, зокрема запропоновано заявнику сплатити судовий збір у розмірі 61 832,98 грн.
 
У лютому 2021 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали про усунення недоліків, а саме квитанція від 09 лютого 2021 року № 35586 про сплату судового збору у розмірі 61 833,00 грн. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження                у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 з підстав визначених пунктом 1, 4 частини другої статті 389  Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК  України); витребувано із Святошинського районного суду міста Києва матеріали справи № 759/12225/18; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання  оскаржуваних судових рішень; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
 
У березні 2021 року матеріали справи № 759/12225/18 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Київської міської ради від  09  липня 2009 року № 861/1917 ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .
 
На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 отримав державний акт серії ЯЖ № 912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2014 року у справі № 759/10922/13-ц визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради від  09 липня 2009 року №  861/1917 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 ». Визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер                                    8 000 000 000:75:670:0294, площею 0,1 га на АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку.
 
Зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що спірна земельна ділянка вибула із володіння територіальної громади м. Києва незаконно, оскільки відноситься до земель рекреаційного призначення. Зі скасуванням рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 861/1917 та визнанням недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_2 , було відновлено правове становище спірної земельної ділянки та повернуто її у комунальну власність.
 
Також судами встановлено, що 08 липня 2016 року приватним нотаріусом Меженською К. С. Київського міського нотаріального округу зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_6 на підставі рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 грудня 2009 року у справі                    № 2-4059/2009. Номер запису про право власності 15326383.
 
Відповідно до відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно від  06  серпня 2018 року, 04 серпня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К. С., право приватної власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_5 , номер запису про право власності 15868080.
04 жовтня 2016 року зазначену земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В. О., зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_1 , номер запису про право власності 16733224.
 
Зі змісту листа Деснянського районного суду міста Чернігова від 19 вересня 2017  року, вбачається, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009  році справа №  2-4059/2009 за позовом ОСОБА_4 у суді відсутня, судове рішення по такій справі не ухвалювалось.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
У статтях 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
 
За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
 
Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.
 
З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статі 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
 
Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
 
Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
 
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.
 
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
 
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.
 
Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.
 
За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено можливість витребувати майно від добросовісного набувача за відсутності у діях власника майна волі на передачу майна.
 
За змістом зазначеної норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
У відповідності до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування згідно рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, врахувавши висновки викладені у рішенні Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2014 року у справі № 759/10922/13-ц, правильно виходив із того, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Київської міської ради поза її волею, то вона має бути витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 як добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України. 
 
Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4 було здійснено на підставі неіснуючого судового рішення, тому також підлягає скасовуванню рішення про державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за попередніми власниками.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 є неналежним позивачем та не міг звертатися до суду з даним позовом в інтересах Київської міської ради; про те, що заступником керівника Київської місцевої прокуратури № 8 при зверненні з позовом не обґрунтовано підстави для здійснення представництва інтересів держави від імені Київської міської ради відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; про те, що позовну заяву Київської місцевої прокуратури зареєстровано в суді першої інстанції 07 серпня 2018 року, а лист прокуратури про прийняте рішення щодо представництва інтересів Київської міської ради у суді першої інстанції зареєстровано у раді лише 28 серпня 2018 року, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
 
У рішенні від 01 квітня 2008 року в справі № 4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив про те, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
 
Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами.
 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
 
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
 
Як вбачається із матеріалів справи, прокурор, звертаючись до суду із позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, зазначав, що Київська міська рада належним чином не захищає порушені права територіальної громади, про що свідчить відсутність протягом тривалого часу вжитих заходів зі сторони ради, направлених на поновлення порушених прав щодо повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді м. Києва та вжитих цивільно-правових заходів, направлених на витребування земельної ділянки із власності ОСОБА_1 .
 
Також Верховний Суд враховує, що прокурором дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки повідомлено Київську міську раду листом від 02 серпня 2018 року № 43-4777 про намір звернутися до суду із даним позовом.
 
Реєстрація вказаного листа прокуратури Київською міською радою у власній базі системи електронного документообігу лише 28 серпня 2018 року не може                   свідчити про протилежне, оскільки не спростовує сам факт направлення повідомлення. 
 
Київська міська рада у процесі розгляду справи не скористалась правом на судовий захист порушеного права територіальної громади стосовно спірної земельної ділянки, не спростувала в подальшому наявність обставин, на які посилається прокурор у позові, та навпаки, підтримала заявлені позовні вимоги, а тому визнала правомірність дій прокуратури.
 
Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем позовної даності та необхідності його обрахування з моменту набрання рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2014 року законної сили, були предметом розгляду судів попередніх інстанції та  їм надана належна правова оцінка.
 
Зокрема суди правильно вважали такі доводи безпідставними та відхилили їх, з огляду на те, що у цій справі позивачем оспорюється правомірність набуття права власності на земельну ділянку ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , право власності за першою особою яка виникла на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2009 року. Київській місцевій прокуратурі 19 вересня 2017 року стало відомо про відсутність оригіналу даного рішення суду, відповідна справа у провадженні суду не перебувала, тобто саме з цієї дати (19 вересня 2017 року) позивач дізнався про порушення вказаного права, саме з цієї дати починається відлік позовної давності.
 
Аргументи касаційної скарги  про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не залучили до участі у цій справі, як сторону ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді  справи № 2-4059/2009, та міг дати пояснення обставинам відсутності рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 грудня 2019 року в реєстрі, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
Відповідно до частини першої і третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
 
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
 
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
 
Тобто, визначення кола відповідачів є правом лише позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 915/1022/18, від 30 липня 2020 року у справі № 904/5598/18, від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 756/618/14-ц, є безпідставними з урахуванням того, що у наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ. 
 
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, що їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування вказаних судових рішень. 
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков        	
 	О. В. Ступак        	
 	Г. І. Усик