ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

03 листопада 2021 року                                                                м. Чернівці
справа № 725/2411/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Литвинюк І.М., Височанської Н.К.
секретар Тодоряк Г.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання незаконним рішення і наказу та їх скасування, за апеляційною скаргою Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 липня 2021 року (головуючий у 1 -й інстанції Галичанський О.І.),-
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання незаконним рішення і наказу та їх скасування.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 09 серпня 1977 року по 25 грудня 2004 року він проходив військову службу у Збройних Силах на посадах офіцерського складу.
З 17 серпня 1992 року перебував на квартирному обліку на кафедрі військової підготовки Чернівецького національного університету.
25 серпня 1993 року йому із сім`єю з 4-х чоловік було видано ордер №619 на зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , однак він і надалі залишився на квартирному обліку, про що свідчить рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 13 від 08 грудня 2008 року, яким позивача зі складом сім`ї з 3-х осіб зараховано на квартирний облік в обласному військовому комісаріаті з 17 серпня 1992 року, а з 09 серпня 2006 року його включено до списку осіб, що мають право на першочергове отримання житла, та з 25 грудня 2004 року - на позачергове отримання житла на підставі п.3.10., п. 4.3. наказу МО України № 577 від 06 жовтня 2006 року.
________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/982/21 
12 листопада 2020 року рішенням об`єднаної житлової комісії військових комісаріатів та військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 ВП МОУ Чернівецької області, оформленим протоколом № 4, позивача ОСОБА_1 зі складом сім`ї з 3-х осіб знято з квартирного обліку в Чернівецькому обласному військовому комісаріаті з 12 листопада 2020 року у зв`язку з тим, що його сім`я повністю забезпечена житловою площею і не потребує покращення житлових умов.
На підставі вказаного рішення 25 листопада 2020 року військовим комісаром Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки видано наказ № 4 про зняття позивача з квартирного обліку в Чернівецькому обласному військовому комісаріаті з 12 листопада 2020 року.
Вважав, що рішення об`єднаної житлової комісії та наказ військового комісара про зняття позивача та членів його сім`ї з квартирного обліку є незаконними, оскільки придбання у власність квартири АДРЕСА_2 не можна вважати як поліпшення житлових умов, оскільки вказана квартира складається із однієї житлової кімнати та її площа становить 18,3 кв.м., тобто на кожного члена сім`ї позивача припадає по 6,1 кв.м. (18,3 : 3 = 6,1) жилої площі, а площу квартири АДРЕСА_1 , яка врахована відповідачем при визначенні рівня забезпеченості позивача та членів його сім`ї жилою площею, належить на праві власності ОСОБА_2 , і лише йому та членам його сім`ї належить право користуватися цією квартирою. Сам факт реєстрації його та членів його сім`ї у вказаній квартирі не свідчить про наявність у них будь-якого права на цю квартиру.
Згідно з п.4 постанови виконкому Чернівецької обласної ради та президії Чернівецької обласної ради профспілок від 16 січня 1985 року № 10 рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею у м. Чернівці становить 8,5 кв.м., а у позивача становить по 6,1 м.кв. на кожного із членів сім`ї, що не свідчить про рівень забезпеченості житловою площею його та його сім`ї.
Таким чином, позивач вважав, що рішення об`єднаної житлової комісії відповідача, оформлене протоколом № 4 від 12 листопада 2020 року та наказ військового комісара від 12 листопада 2020 року № 4 в частині зняття позивача та членів його сім`ї з квартирного обліку є незаконними і підлягають скасуванню, а позивач з членами сім`ї підлягає поновленню на квартирному обліку.
Просив визнати незаконним та скасувати рішення об`єднаної житлової комісії військових комісаріатів та військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 ВП МОУ Чернівецької області", оформленим протоколом № 4, в частині зняття його та членів його сім`ї із квартирного обліку та зобов`язати Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки поновити його та членів сім`ї право перебування на квартирному обліку з 17 серпня 1992 року. Вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 липня 2021 року позовні вимоги задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат та витрат на оплату правової допомоги.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Чернівецький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необгрунтованим, ухваленим з невідповідністю висновків суду обставин справи, порушенням норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що відповідно до протоколу засідання житлової “Комісії ОСОБА_1 знятий з квартирного обліку у зв`язку із тим, що він забезпечений житловою площею та покращення житлових умов не потребує. Підставою для прийняття такого рішення став лист КЕВ м. Чернівці №2033 від 05.10.2020 року, у якому зазначено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 , і за цією адресою зареєстровані шестеро осіб на займають житлову площу 28,64 кв.м. Разом з цим позивач являється власником квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 18,3 кв.м., що в загальному становить по 13,26 кв.м. на одну особу, що перевищує належний рівень забезпечення житловою площею який становить 8,5 кв.м..
Разом з тим, зазначає, що відповідно до довідки КЖРЕП-6 від 28.02.2019 року за адресою АДРЕСА_4 зареєстровані та проживають шість чоловік, в тому числі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому твердження позивача тільки про реєстрацію на момент прийняття оскаржуваного рішення є таким, що не відповідає дійсності. Зміна місця реєстрації позивача та членів його сім`ї відбулася лише 20 квітня 2021 року, тобто вже після прийняття оскаржуваного рішення, та не може враховуватися судом.
Крім того вказує, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, не є належним чином обґрунтованою в контексті дослідження обсягу фактичних наданих ним послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого часу на ці послуги, та відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Також, посилається на те, що під час відкриття провадження у даній справі її розгляду та винесення оскаржуваного рішення має місце порушення предметною юрисдикції, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та закриття провадження у справі. В даній справі існує публічно-правовий спір, який повинен бути віднесений до справ адміністративної юрисдикції. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно- правових спорах, зокрема з приводу проходження публічної служби, а за змістом п.17 ч.І ст.4 КАС України військова служба належить до служби публічної, тому даний спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
Просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 липня 2021 року та закрити провадження у даній справі.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Поляк М.В., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін як законне та обґрунтоване.
Посилається на те, що згідно з розпорядженням органу приватизації від 20 вересня 2006 року №45098, на підставі свідоцтва про право власності від 20.09.2006 року квартира АДРЕСА_1 , яка була врахована відповідачем при визначенні рівня забезпеченості позивача, належить на праві власності ОСОБА_2 . На момент зняття позивача з квартирного обліку у цій квартирі було зареєстровано 6 осіб, а саме сім`я ОСОБА_2 – з особи, та сім`я ОСОБА_1 з особи, однак лише ОСОБА_2 , як власнику та членам його сім`ї належить право користування цією квартирою.
Крім того, на вимогу власника квартири позивач та члени його сім`ї були зняті з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 та зареєструвались у належній ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_2 , тому відповідачем не правильно було враховано право позивача та членів його сім`ї на 21,48 кв.м. житлової площі у квартирі АДРЕСА_1 .
Вказує, що згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , то вказана квартира складається із однієї житлової кімнати та її площа становить 18,3 кв.м., а тому на кожного члена сім`ї позивача припадає по 6,1 кв.м. жилої площі, яка є меншою за рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею у м. Чернівці, яка становить 8,5 кв.м..
Також зазначає, що належна позивачу квартира АДРЕСА_5 складається лише із однієї кімнати, тому дружина позивача не може проживати разом із сином ОСОБА_5 1986 року народження в одній кімнаті. Даний будинок необладнаний водопроводом холодної і гарячої води, побутовою каналізацією, тобто не відповідає встановленим санітарним та технічним умовам.
Помилковими є доводи відповідача про те, що рішення об`єднаної житлової комісії на наказ військового комісара від 12 листопада 2020 року №4 в частині зняття позивача та членів його сім`ї з квартирного обліку є законними.
У апеляційній скарзі відсутні посилання відповідача на норму процесуального чи матеріального права, яка на його думку, порушена чи неправильно застосована, обґрунтування того, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, а також того, що висновки не відповідають обставинам справи. Доводи апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовують наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Також зазначає про наявність підстав для відмови у відкриття апеляційного провадження, зважаючи на неповажність наведених підстав для поновлення процесуального строку. 
З метою розподілу судових витрат відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України до відзиву додано звіт-акт про надані послуги позивачу у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції та вартість цих послуг, які просить стягнути з відповідача. 
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, відзиву, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем необґрунтовано враховано право позивача та членів його сім`ї на 21,48 кв.м. житлової площі у квартирі АДРЕСА_6 , оскільки сам факт реєстрації позивача ОСОБА_1 та членів його сім`ї у вказаній квартирі не свідчить про наявність у них будь-якого права на цю квартиру.
Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення їх та членів їхніх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 Житлового кодексу Української РСР (далі -ЖК Української РСР), відповідно до якої громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Потребуючі поліпшення житлових умов члени житлово-будівельних кооперативів, громадяни, які мають жилий будинок (квартиру) у приватній власності, та інші громадяни, що проживають у цих будинках (квартирах), забезпечуються жилими приміщеннями на загальних підставах (стаття 33 ЖК Української РСР).
   З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 09 серпня 1977 року по 25 грудня 2004 року проходив військову службу у Збройних Силах . ( а.с. 10-13). 
З 17 серпня 1992 року позивач перебував на квартирному обліку на кафедрі військової підготовки Чернівецького національного університету.
25 серпня 1993 року ОСОБА_1 із сім`єю з 4-х чоловік було видано ордер №619 на зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку, про що свідчить рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 13 від 08 грудня 2008 року, яким позивача зі складом сім`ї з 3-х осіб зараховано на квартирний облік в обласному військовому комісаріаті з 17 серпня 1992 року, а з 09 серпня 2006 року його включено до списку осіб, що мають право на першочергове отримання житла, та з 25 грудня 2004 року - на позачергове отримання житла на підставі п.3.10., п. 4.3. наказу МО України № 577 від 06 жовтня 2006 року .( а.с. 15-18).
Рішенням об`єднаної житлової комісії військових комісаріатів та військових частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 ВП МОУ Чернівецької області, оформленим протоколом № 4 від 12 листопада 2020 року, позивача ОСОБА_1 зі складом сім`ї з 3-х осіб знято з квартирного обліку в Чернівецькому обласному військовому комісаріаті з 12 листопада 2020 року у зв`язку з тим, що його сім`я повністю забезпечено житловою площею і не потребує покращення житлових умов ( а.с. 24-25).
На підставі вказаного рішення об`єднаної житлової комісії 25 листопада 2020 року військовим комісаром Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки видано наказ № 4 про зняття позивача з квартирного обліку в Чернівецькому обласному військовому комісаріаті з 12 листопада 2020 року.
Відповідно до протоколу об`єднаної житлової комісії відповідача № 4 від 12 листопада 2020 року, підставою для прийняття рішення про зняття позивача та членів його сім`ї з квартирного обліку є повідомлення квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці від 05 жовтня 2020 року № 2033, в якому зазначено, що місце проживання позивача ОСОБА_1 , його дружини - ОСОБА_3 та сина - ОСОБА_4 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_7 .
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ч. 1ст. 12 ЗУ «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Статтями 34,37 ЖК УРСР визначено, що потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Порядок обліку військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Силах України, на момент зарахування позивача на квартирний облік з 1992 року, визначався наказом Міністра оборони України від 23.12.1992 року № 220 «Положення про порядок забезпечення житловою площею у Збройних Силах України» (надалі Наказ №220).
Відповідно до п.п.10-11 Наказу №220 військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром військової частини. Облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних частинах районів.
Житлові комісії у військових частинах утворюються з метою правильного обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу та використання житлової площі в гарнізонах та військових частинах (наказ Міністра оборони України 1992 року №193).
До правовідносин щодо обліку громадян, що потребують поліпшення житлових мов, застосовуються, в тому числі, положення Постанови Ради Міністрів Української PCP і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 за № 470 «Про ствердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP» (далі - Постанова № 470), пунктом 3 якої зобов`язано виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів, профспілкові органи, міністерства, державні комітети і відомства УРСР, а також підприємства, установи, організації незалежно від їх підпорядкованості, суворо додержуватися Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP.
Відповідно до п. 22 Постанови № 470 громадяни вважаються взятими на квартирний облік: у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів - з дня винесення рішення виконавчого комітету, за місцем роботи - з дня винесення спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету, затвердженого виконавчим комітетом місцевої Ради. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 , площу якої враховано відповідачем при визначенні рівня забезпеченості позивача та членів його сім`ї жилою площею, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 20 вересня 2006 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради згідно з розпорядженням органу приватизації від 20 вересня 2006 року № 45098.
На момент зняття позивача з квартирного обліку у цій квартирі було зареєстровано 6 осіб, а саме сім`я ОСОБА_2 та сім`я ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою КЖРЕП № 6 м. Чернівці від 28 лютого 2019 року № 820.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що сам факт реєстрації позивача ОСОБА_1 та членів його сім`ї у вказаній квартирі не свідчить про наявність у них будь-якого права на цю квартиру.
Крім того, ОСОБА_1 та члени його сім`ї знялися з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 та зареєструвалися у належній позивачу квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою КЖРЕП № 6 м. Чернівці від 20 квітня 2021 року.
Посилання в апеляційній скарзі, що позивач разом із членами своєї сім`ї знялися із реєстрації у квартирі АДРЕСА_6 після зняття їх з квартирного обліку, не впливає на правильність оскаржуваного рішення, оскільки сам факт реєстрації позивача ОСОБА_1 та членів його сім`ї у вказаній квартирі не свідчить про наявність у них будь-якого права на цю квартиру.
Враховуючи вищевикладене, безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що позивач та члени його сім`ї, забезпечені житловою площею, так як на кожного члена сім`ї припадає по 13,26 кв.м., бо вони зареєстровані в квартирі АДРЕСА_6 та мають у власності квартиру АДРЕСА_2 , оскільки квартира АДРЕСА_6 на праві власності чи праві користування позивача чи членів його сім`ї не перебуває, а житлова площа квартири АДРЕСА_5 , яка складає 18,3 кв.м. не відповідає середньому рівню забезпеченості громадян житловою площею.
Такі доводи апелянта не заслуговують на увагу суду не ґрунтуються на законі, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у чинному законодавстві України, з врахуванням норм матеріального та процесуального права, відсутня така практика, щодо врахування загальної площі двох різних квартир, з метою визначення належного рівня забезпечення житловою площею, оскільки особа не може одночасно проживати в двох житлових приміщеннях.
Пунктом 1 частини другої статті 40 ЖК УРСР визначено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку поліпшення житлових умов, внаслідок якого відпали підстави для надання іншого жилого приміщення. 
Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с. 28,29-31) вказана квартира складається із однієї житлової кімнати та її площа становить 18,3 кв.м., а тому на кожного члена сім`ї позивача припадає по 6,1 кв.м. жилої площі. Вказана кількість житлової площі є меншою за рівень середньої забезпеченості громадян жилою площею у м. Чернівці, яка становить 8,5 кв.м..
Згідно з ч.2 ст.50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.
Враховуючи те, що належна позивачу квартира складається лише з однієї кімнати, то дружина позивача не може у цій кімнаті проживати разом із сином ОСОБА_5 1986 року народження.
Апелянтом не враховано розмір житлової площі, яка припадає на позивача та членів його сім`ї, а також його відповідність вимогам ч.2 ст.50 ЖК України, тому помилковими є обґрунтування апеляційної скарги про те, що рішення об`єднаної житлової комісії та наказ військового комісара від 12 листопада 2020 року №4 в частині зняття ОСОБА_1 та членів його сім`ї з квартирного обліку є законним.
На спростування доводів апеляційної скарги, що даний спір носить публічно-правовий характер і повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
За загальним правилом, передбаченим у частині першій статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
У пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України вказано, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої зазначеної статті).
За змістом пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі визначальною ознакою є характер спірних правовідносин.
Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до суду із позовом, направленим на поновлення порушеного відповідачем права на поновлення його та членів його сім`ї на квартирному обліку.
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 18 квітня 2018 року у справі №806/104/16 вказала, що спірні правовідносини (щодо відмови в забезпеченні жилим приміщенням військовослужбовця) пов`язані із захистом порушених житлових прав, тому цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Аналогічний правовий висновок був викладений Великою Палатою Верховного Суду і в Постановах від 20 квітня 2018 року у справі № 815/2551/15 та від 04 вересня 2019 року у справі № 826/17556/16.
З Постанови Верховного Суду у складі  колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 липня 2021 року у справі № 359/544/19 вбачається, що предметом розгляду були правовідносини щодо зняття військовослужбовця з квартирного обліку та зобов`язати житлову комісію військової частини поновити на цьому обліку. Спір вирішений судами першої та апеляційної інстанції за правилами цивільного судочинства і судове рішення апеляційного суду залишено без змін.
У Постанові від 02 червня 2021 року у справі  №552/5554/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув по суті, скасував судові рішення постановлені судом першої та апеляційної інстанцій, ухвалив нове судове рішення, яким задовольнив позовні вимоги  ОСОБА_1 до Полтавського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання недійсним та скасування рішення об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 та наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язання поновити на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов. Верховний Суд визнав недійсними та скасував рішення об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про зняття з обліку військовослужбовця, який потребує поліпшення житлових умов та зобов`язав об`єднану житлову комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 поновити капітана запасу ОСОБА_1 на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання. Вказане судове рішення ухвалено в  порядку цивільного судочинства.
В силу ч. 1 статті 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод  кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Статтею 8 цієї Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).
Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами особи, пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував на те, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
Європейський суд з прав людини констатував, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, сторони провадження повинні мати право очікувати застосування вищезазначених норм. Принцип юридичної визначеності застосовується не тільки щодо сторін провадження, а й до національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі ««Дія-97» проти України», заява № 19164/04, § 47).
Офіційне розуміння правової визначеності як елемента верховенства права надано в пункті 3.1 мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 у справі № 1-25/2010, відповідно до якого одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці є допустимим за умови передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права має базуватися на критеріях, які дадуть змогу передбачити юридичні наслідки своєї поведінки.
У судовій практиці Великої Палати Верховного Суду йдеться про те, що загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень (див. постанову від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц). Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. Дія вказаного принципу проявляється не лише у чіткості та зрозумілості закону, скільки в процесі його правозастосування. Гарантія остаточності та обов`язковості судових рішень є складовими принципу правової визначеності та означають, що остаточне рішення компетентного суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим як для сторін процесу, так і для суду, який ухвалив таке рішення, і не може переглядатися (див. постанову від 21 лютого 2020 року у справі № 813/2646/18).
З наведеного вище вбачається, що ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність і передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Предметом позову у справі, яка переглядається, є визнання незаконним та скасування рішення об`єднаної житлової комісії військових комісаріатів та частин НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , 5574 ВП МОУ Чернівецької області, оформленим протоколом № 4, від 12 листопада 2020 року та затверджене наказом військового комісара Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, у зв`язку з його незаконністю та зобов`язання  поновити   позивача на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов. А отже спірні правовідносини стосуються права позивача на отримання житла на пільгових умовах.
Наведена практика Верховного Суду вказує на те, що спори щодо відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації належать до компетенції адміністративних судів, натомість спори щодо зняття з квартирного обліку та поновлення на такому обліку військовослужбовців розглядаються судом за правилами цивільного судочинства.
У зв`язку з цим, апеляційний суд з урахуванням принципів правової визначеності, доступу до правосуддя та розумності строків розгляду справи, вважає, що розгляд судом першої інстанції справи за правилами цивільного судочинства не порушує правил предметної юрисдикції.
Також не можна погодитися з апеляційними доводами про незаконність рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення витрат на правову допомогу, враховуючи наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
  Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частина 3 статті 133 ЦПК України). Частинами 1, 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Апелянтом зазначено про завищеність визначеної адвокатом суми понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, і вважає, що присуджені оскаржуваним рішенням суду витрати на правову допомогу в розмірі 10000 гривень, не співмірність із складністю справи, фактично виконаною адвокатом роботою та часом, витраченим на надання таких послуг.
На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи додано договір про надання правової допомоги № 63/21 від 22 березня 2021 року, звіт(акт) про надані послуги, копію квитанції до прибуткового касового ордера №05/07/1 від 05.07.2021 року (а.с.69-70,71,72).
З матеріалів справи вбачається, що згідно звіту (акту), детального опису робіт, адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» була надана наступна правнича допомога: консультація у офісі, підготовка на направлення адвокатських запитів, підготовка позовної заяви, участь у судовому засіданні ( всього 6 годин :2400 гривень ( 1 година) – всього на загальну суму - 14400 гривень (а.с.71).
У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про не співмірність та завищеність визначеної адвокатом суми понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу (а.с.52-65). 
Судом першої інстанції оскаржуваним рішенням враховано той факт, що заявлені фактичні витрати позивача на професійну правничу допомогу є занадто високими та не співмірними, прийшов до правильного висновку щодо необхідності стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг для розгляду справи у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, і підстав для їх зменшення не вбачає.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову – на відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_6 просить стягнути з апелянта на користь позивача витрати на правничу допомогу, пов`язану із підготовкою відзиву на апеляційну скаргу, а також участь у судовому засіданні в розмірі 7200 гривень.
В обґрунтування понесених витрат додано копію ордеру про надання правничої допомоги, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із переглядом справи №725/2411/21 у суді апеляційної інстанції від 21.10.2021 року, із зазначенням наданих послуг та копію квитанції до прибуткового касового ордера №21/15/1 від 21.10.2021 року.
Розмір судових витрат, пов`язаних із підготовкою відзиву на апеляційну скаргу, та участь у судовому засіданні становить 7200 гривень, які у зв`язку із безпідставністю апеляційної скарги, та відсутністю клопотання про зменшення витрат на правову допомогу підлягають відшкодуванню в повному обсязі, на користь позивача по справі. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України») .
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 липня 2021 року залишити без змін.
Стягнути з Чернівецького обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 7200 (сім тисяч двісті) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складений 09 листопада 2021 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

Н.К. Височанська