ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" листопада 2021 р.                               Справа№ 910/6862/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Корсака В.А.
суддів:            Демидової А.М. 
          Попікової О.В. 
 
Розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова     компанія"
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2021, повний текст складено 01.07.2021
у справі №910/6862/21 (суддя Ломака В.С.)
за позовом     Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал"
до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова     компанія"
про     стягнення 17 779,24 грн, 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - відповідач) про стягнення 17 779,24 грн. 

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача, зокрема, 4 000,00 грн. витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги.

Позов мотивовано тим, що Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди, виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки "Mazda CX-5" реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому означеним страховиком отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля "Ford Focus", реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, станом на дату настання останньої була застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АР № 008261590, а тому обов`язок з відшкодування 17 779,24 грн. покладається на відповідача.

При цьому, 02.01.2020 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 02.01.2020-СК, за умовами якого Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Саламандра" (первісний кредитор, клієнт) передає, а позивач (новий кредитор, фактор) приймає і зобов`язується оплатити клієнтові права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що перейшли до клієнта як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договорами страхування, у тому числі спірної вимоги.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 у справі №910/6862/21 позов задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" страхове відшкодування в сумі 17 779 грн 24 коп., 2 270 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору, а також 4  000 грн 00 коп. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Рішення суду мотивовано доведеністю та обґрунтованістю позовних    вимог  щодо стягнення з відповідача  страхового відшкодування у задоволеній частині.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 у справі №910/6862/21 скасувати та прийняти нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги            скаржник посилається            на те, що судом першої інстанції неповно досліджено обставини справи,  неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Скаржник вважає, що обґрунтованим та довденим є розмір страхового відшкодування у сумі 15  897,31 грн, який він виплатив на користь позивача. 

При цьому, скаржник зазначив, що вказана сума матеріального збитку підтверджується Висновком експертного автотоварозначого дослідження про вартість майна №59-D/84/2 від 23.02.2021, який долучено до апеляційної скарги. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу відхилити, та оскаржене судове рішення залишити без змін, як правильне та обґрунтоване. Заперечив доручення відповідачем Висновку експертного автотоварозначого дослідження про вартість майна №59-D/84/2 від 23.02.2021 з посиланням на те, що його не було подано під час розгляду справи у суді першої інстанції. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Алданова  С.О., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.08.2021 дану апеляційну скаргу залишено без руху. 

13.09.2021, через відділ документального забезпечення апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків у відповідності до вищезазначеної ухвали суду, до якої додано платіжне доручення №18347 від 09.09.2021 про сплату судового збору у розмірі               3405,00 грн. 
На підставі службової записки головуючого судді та розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2021, у зв`язку з перебуванням суддів Євсікова О.О. та Алданової С.О., які входять до складу колегії суддів, у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/6862/21.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.09.2021, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Корсак В.А. - головуючий суддя, судді - Попікова О.В., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2021 поновлено Приватному акціонерному товариству "Українська пожежно-страхова   компанія" пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 у справі №910/6862/21. Відкрито апеляційне провадження за данною апеляційною скаргою. Повідомлено учасників справи про здійснення розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 27.10.2021. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до  27.10.2021.
Частиною 1  статті 12 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3  статті 12 ГПК України).
Відповідно до частини 3  статті 247 ГПК України  при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У відповідності до ч. 3   ст. 270 ГПК України,   розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього   Кодексу.
Частиною 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на   рішення господарського суду у справах з ціною позову не менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.   
З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5  статті 12 ГПК України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також те, що предметом позову у цій справі є вимога стягнення 17 779,24 грн, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 ГПК України.
Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України   розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Виходячи із зазначених правових норм, перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України    визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення у даній справі залишити без змін, виходячи з наступного. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
21.10.2020 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" (Страховик) та ОСОБА_1 (Страхувальник) було укладено договір КАСКО добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) № 1412.0010006 (далі - Договір) щодо автомобіля "Mazda CX-5", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2017 року випуску.

Слід зазначити, що умовами цього Договору до страховик випадків віднесено ДТП, а строк дії означеного правочину встановлено з 25.10.2020 року по 24.10.2021 року.

25.11.2020 о 17:00 год. у місті Полтава на вулиці Сковороди 2/40 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Ford Focus", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який, порушуючи Правила дорожнього руху України, здійснив зіткнення із застрахованим Страховиком автомобілем "Mazda CX-5" реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Означена дорожньо-транспортна пригода була оформлена повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом), в якому ОСОБА_4 визнав свою вину в настанні ДТП.

Відповідно до полісу серії АР № 008261590 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля "Ford Focus", реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача із встановленим розміром франшизи - 0,00 грн. та лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 130 000,00 грн.

26.11.2020 ОСОБА_3 звернулася до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" із заявою про настання страхового випадку.

Крім того, у матеріалах справи наявна заява Страхувальника від 03.12.2020 про виплату страхового відшкодування на рахунок СТО.

Відповідно до рахунку на оплату від 03.12.2020 № 953, виставленого СТО - ФОП Черновською Д.А., вартість відновлювального ремонту пошкоджень, заподіяних транспортному засобу "Mazda CX-5" реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, склала 33 676,55 грн.

Страховим актом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" від 10.12.2020 року № 0030001.11.20/1 пошкодження транспортного засобу "Mazda CX-5" реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДТП визнано страховим випадком та вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 33 676,55 грн.

Відповідно до платіжного доручення від 28.12.2020 № 8697 Страховик перерахував СТО - ФОП Черновській Д.А. грошові кошти у розмірі 33 676,55 грн із призначенням платежу: "Страхове відшкодування за ремонт автомобіля Mazda CX 5 (д.н. НОМЕР_1 ) на підставі страхового акту  № 0030001.11.20/1. Без ПДВ. ".

У той же час, судом встановлено, що 02.01.2020 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 02.01.2020-СК, за умовами якого Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Саламандра" (первісний кредитор, клієнт) передає, а позивач (новий кредитор, фактор) приймає і зобов`язується оплатити клієнтові права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що перейшли до клієнта як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договорами страхування (надалі - Регресні вимоги).

За змістом пункту 1.3 вказаного договору права за Регресними вимогами переходять від клієнта до фактора з моменту підписання акту прийому-передачі документів по відповідній Регресній вимозі.

За передані права Регресних вимог до боржників фактор сплачує клієнту грошові кошти у сумі, визначеній переліками переданих Регресних вимог, укладених на виконання цього договору та у строк, вказаний у відповідному переліку переданих Регресних вимог. Суми сплачуються без ПДВ (пункт 4.1 цієї угоди).

29.12.2020 на виконання договору про надання фінансових послуг факторингу від 02.01.2020 № 02.01.2020-СК між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" було підписано акт прийому-передачі документів № 56-04, за яким клієнт передав, а фактор прийняв оригінали документів, що підтверджують право вимоги фактора, як кредитора за регресними вимогами, серед яких, зокрема, і вимога № 06678_2 - страховий випадок № 0030001.11.20/1 (боржник: ПрАТ "УПСК", сума боргу: 33 676,55 грн.). Судом також встановлено, що позивач, у свою чергу, сплатив на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" кошти у розмірі, узгодженому в наведеному договорі, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних платіжних доручень.

Сторонами у справі правомірність зазначеного договору про надання фінансових послуг факторингу від 02.01.2020 № 02.01.2020-СК не оспорювалася, а тому в силу встановленої у статті 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину наведений договір є дійсним, а його положення беруться судом до уваги при розгляді спору.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" отримало право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток власнику автомобіля "Mazda CX-5" реєстраційний номер НОМЕР_1 , у результаті ДТП, яка сталася 25.11.2020.

У матеріалах справи наявна копія адресованої відповідачу заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" від 29.12.2020 вих. № 06678 про виплату страхового відшкодування у розмірі 33 676,55 грн із зазначенням відповідних додатків - документів на підтвердження вимог позивача (зокрема, копії договору про надання фінансових послуг факторингу від 02.01.2020 року № 02.01.2020-СК та відповідного акту здачі-приймання). Зі змісту наявної у матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового перекладу вбачається, що відповідне відправлення № 3601900003441 було вручено уповноваженому представнику відповідача 04.01.2021 року.

Проте, вказана у заяві позивача від 29.12.2020 вих. № 06678 сума страхового відшкодування була погашена відповідачем лише частково. Так, 23.02.2021 Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" сплатило на рахунок позивача (нового кредитора) страхове відшкодування у розмірі 15 897,31 грн. (з призначенням платежу: "Страхове відшкодування згідно Акту # 036/037/007730/21/0 За автомобіль Держ. номер: НОМЕР_1 "), заборгувавши таким чином Товариству з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал", за твердженням останнього,                                  17 779,24 грн.

Оскільки відповідач не сплатив позивачу, як новому кредитору, суму страхового відшкодування у розмірі 17 779,24 грн (різницю між визначеною позивачем сумою цього відшкодування та погашеною страховиком винної у ДТП особи сумою грошових коштів), а також не надав позивачу на його звернення відповідний здійснений Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія" розрахунок означеного відшкодування на суму 15 897,31 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення заявлених позивачем сум.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, з огляду на таке.
Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як зазначалось судом вище, дорожньо-транспортна пригода, що відбулася 25.11.2020 року, була оформлена повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом).

Суд визнає європротокол як належний та допустимий доказ у справі, виходячи з наступного.

З набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" № 3045-VI від 17.02.2011, яким внесено зміни та доповнення до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що дозволило учасникам дорожнього руху при скоєнні дорожньо-транспортної пригоди за наявності встановлених пунктом 33.2 статті 33 наведеного Закону обставин спільно складати повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду ("європротокол") без інформування відповідного підрозділу МВС України про її настання.

Так, відповідно до пункту 33.2 статті 33 зазначеного вище Закону України, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.

На виконання Закону України від 17.02.2011 № 3045-VI, Моторним (транспортним) страховим бюро України встановлено відповідний зразок повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та за погодженням з Державною автомобільною інспекцією Міністерства внутрішніх справ України затверджено протоколом Президії МТСБУ від 11.08.2011 № 274/2011 інструкцію щодо заповнення повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (далі - Інструкція).

Відповідно до вказаної вище Інструкції, у європротоколі зазначаються, зокрема, фактична дата, час та місце настання ДТП, інформація про страхувальника згідно з даними полісу та інше.

За умовами статті 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`я та/або майну потерпілого.

Судом встановлено, що наявне в матеріалах справи повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (європротокол) від 25.11.2020 є заповненим обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди у відповідних частинах, що стосуються інформації про транспортний засіб А ("Ford Focus", реєстраційний номер НОМЕР_2 ) та транспортний засіб В ("Mazda CX-5", реєстраційний номер НОМЕР_1 ), зазначено у відповідних пунктах дату, час та місце дорожньо-транспортної пригоди, наявна схема дорожньо-транспортної пригоди, визначені обставини дорожньо-транспортної пригоди для пояснення цієї схеми. Крім того, у повідомленні міститься інформація про наявність полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс серії АР № 8261590 щодо автомобіля "Ford Focus", реєстраційний номер НОМЕР_2 ). 

Також, суд зазначає, що відповідно до статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники дорожньо-транспортної пригоди скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

У зв`язку із тим, що між учасниками ДТП спільно складено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, отже, водій, винний у вчиненні ДТП, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Згідно з відомостями європротоколу від 25.11.2020 та відповідної схеми, ДТП відбулася з вини водія автомобіля "Ford Focus", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .

Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду складене учасниками ДТП відповідно до норм чинного законодавства і є належним доказом вини особи, що скоїла ДТП, у зв`язку з чим завдана шкода підлягає відшкодуванню.

Таким чином, судом за змістом означеного європротоколу та інших наявних у матеріалах справи документів встановлено обставини скоєння ДТП та особу, відповідальну за заподіяну шкоду.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою  особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування"). 

Положеннями статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом статті 980 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про страхування" залежно від предмета договору страхування може бути особистим, майновим, а також страхуванням відповідальності.

У свою чергу, за вольовою ознакою згідно з положеннями статті 999 Цивільного кодексу України і статей 6, 7 Закону України "Про страхування" страхування може бути добровільним і обов`язковим, тому кожен вид страхування має свої особливості правового регулювання.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 Цивільного кодексу України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. 

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до       боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року в справі № 910/2603/17 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" є суброгацією.

При цьому, помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 Цивільного кодексу України і статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.

При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.

У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі  № 905/2970/16 від 10.07.2018 року.

У постанові Верховного Суду у справі № 910/171/17 від 02.10.2018 року відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому, у постанові в справі № 910/32720/15 від 02.04.2018 Верховний Суд зазначив, що вказівка "у межах витрат", означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статті 204 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов`язковим для виконання його сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

В свою чергу, частина 2.1. статті 2 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного законодавства України.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми пункту 22.1 статті 22 та статті 30 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма частини 1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 910/22886/16 від 01.02.2018 року.

Суд вважає, що проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років з - для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років - для інших легкових КТЗ.

Згідно з пунктом 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

З наявних у матеріалах справи документів, зокрема, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, вбачається, що рік випуску пошкодженого автомобіля "Mazda CX-5" реєстраційний номер НОМЕР_1 - 2017 року, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого у пункті 7.38 Методики. Докази, які свідчать про наявність підстав для застосування для обрахунку вартості завданої шкоди коефіцієнта фізичного зносу в більшому розмірі, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до рахунку на оплату від 03.12.2020 №953, виставленого станцією технічного обслуговування - СТО - ФОП Черновською Д.А. на оплату відновлювального ремонту автомобіля "Mazda CX-5" реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійсненого Страховиком розрахунку страхового відшкодування та складеного Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" страхового акту від 10.12.2020  № 0030001.11.20/1, вартість робіт по відновленню застрахованого останнім автомобіля склала 33 676,55 грн.

При цьому, слід враховувати, що Верховний Суд у постанові від 20.03.2018 у справі № 911/482/17 відзначив, що у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, суди повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

У постанові від 03.07.2019 в справі № 910/12722/18 Верховний Суд зазначив, що звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року в справі № 922/4013/17.

Як було зазначено вище, відповідно до платіжного доручення від 28.12.2020  № 8697 Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Саламандра" перерахувало СТО - ФОП Черновській Д.А. грошові кошти у розмірі 33 676,55 грн із призначенням платежу: "Страхове відшкодування за ремонт автомобіля Mazda CX 5 (д.н. НОМЕР_1 ) на підставі страхового акту             № 0030001.11.20/1. Без ПДВ. ".

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів необґрунтованості розрахунку вартості відновлювального ремонту застрахованого Страховиком автомобіля у розмірі 33 676,55 грн, слід дійти висновку, що до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра", яке виплатило страхове відшкодування за договором добровільного страхування, в межах фактичних затрат перейшло право вимоги, яке страхувальник (потерпілий) мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до статті 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

У даному випадку, положеннями полісу серії АР № 008261590 було передбачено франшизу у розмірі 0,00 грн.

За таких обставин, враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра" (33 676,55 грн), а також визначені полісом серії АР                            № 008261590 розміри лімітів відповідальності (130 000,00 грн.) та франшизи (0,00 грн), відповідач зобов`язаний був відшкодувати Страховику                          33 676,55 грн.

          Щодо права Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" на звернення із даним позвоом до суду. 

02.01.2020 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 02.01.2020-СК, за умовами якого Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Саламандра" (первісний кредитор, клієнт) передає, а позивач (новий кредитор, фактор) приймає і зобов`язується оплатити клієнтові права вимоги за грошовими зобов`язаннями, що перейшли до клієнта як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договорами страхування.

Відповідно до частини 1 статті 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За умовами частини 1 статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

29.12.2020 на виконання договору про надання фінансових послуг факторингу від 02.01.2020 № 02.01.2020-СК між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Саламандра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" було підписано акт прийому-передачі документів № 56-04, за яким клієнт передав, а фактор прийняв оригінали документів, що підтверджують право вимоги фактора, як кредитора за регресними вимогами, серед яких, зокрема, і вимога № 06678_2 - страховий випадок № 0030001.11.20/1 (боржник: ПрАТ "УПСК", сума боргу:                          33 676,55 грн).

Зважаючи на перехід до позивача прав вимоги до відповідача зі сплати страхового відшкодування у загальному розмірі 33 676,55 грн, а також враховуючи лише часткову оплату Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія" цього відшкодування на суму 15 897,31 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" (як новим кредитором) позовних вимог про стягнення з відповідача решти суми страхового відшкодування у розмірі 17 779,24 грн, яка є предметом спору в даній справі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову. 

У доводах апеляційного оскарження відповідач зазначає, що останній відповідно до ст. 22, 29 Закону України «Про обов`язкове срахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплатив на користь позивача 15  897,31 грн вартості відновлювального ремонту, що є належним та обгрунтованим розміром страхового відшкодування. 

При цьому, скаржник зазначив, що вказана сума матеріального збитку підтверджується Висновком експертного автотоварозначого дослідження про вартість майна №59-D/84/2 від 23.02.2021. 

Відповідачем на підтвердження своєї позиції з приводу необхідності виплати саме вказаної суми до апеляційної скарги долучено копію Висновку експертного автотоварозначого дослідження про вартість майна №59-D/84/2 від 23.02.2021, копію ремонтної калькуляції №8261590 від 25.11.2020. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач в ході розгляду даної справи не подавав означені докази до суду першої інстанції.
Згідно з приписами частини третьої      статті 269 ГПК     докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої        статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі №        906/612/17, від 22.08.2018 у справі №     910/19776/17, від 05.12.2018 у справі №     910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.
Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.            
Враховуючи положення статтей 162-165 ГПК України,    виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, однак, під час розгляду справи судом першої інстанції    відповідач    не повідомляв суд про неможливість надання копії Висновку експертного автотоварозначого дослідження про вартість майна №59-D/84/2 від 23.02.2021, копію ремонтної калькуляції №8261590 від 25.11.2020. 
Відтак, враховуючи ч. 3  ст. 269 ГПК України, ч. 1, 4 ст.  80, п. 6 ч. 3 ст.      165 ГПК України     вказані докази відповідач мав би надати суду, використавши своє право на подання відзиву на позовну заяву та/або повинен був повідомити суд та зазначити, що вказаний доказ, ним не може бути подано,  причини цього, а  також навести докази, які підтверджують, що відповідач здійснив всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Більш того, посилаючись на зазначені докази, відповідач у доводах апеляційної скарги не обґрунтовує причини неподання цих доказів до місцевого господарського суду.
Посилання відповідача на те, що на території України запроваджено карантинні заходи, а тому через надмірне навантаження, несвоєчасну передачу кореспонденції до юридичного департаменту, відповідач допустив пропуск терміну подачі доказів колегія суддів відхиляє. Суд зауважує, що названі відповідачем підстави є загальними та відповідач не навів конкретних обставин неможливості  подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Самі лише загальні посилання на запровадження карантину не є винятковим випадком, і відповідні обмеження стосуються усіх без виключення. 
Таким чином, відповідачем не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції копії Висновку експертного автотоварозначого дослідження про вартість майна №59-D/84/2 від 23.02.2021, копію ремонтної калькуляції №8261590 від 25.11.2020, яку просить долучити до справи на стадії апеляційного розгляду, як не надано і доказів неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від    скаржника.
Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції названі докази не приймає до уваги, як такі що поданні з порушенням процедури подачі доказів у справі, та при апеляційному перегляді даної справи правову оцінку їм не надає.
Інших доводів та доказів, які б слугували підставою для скасування оскарженого рішення скаржником не наведено. Водночас, зазначаючи про порушення судом норм процесуального та матеріального права, скаржник вдається до заперечення обставин, установлених судом першої інстанції під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої цим судом оцінки доказів у справі.
Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Всім встановленим обставинам, які мають значення для правильного вирішення спору надана належна правова оцінка.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача витрат Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями статті 16 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація вказаного принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу. 
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України.

Як було зазначено вище, згідно із попереднім розрахунком судових витрат, наведеним у позовній заяві, орієнтовний розмір витрат позивача на правову допомогу в даній справі склав 4 000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем подано, зокрема, копію укладеного 26.10.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" (клієнт) та адвокатом Терзі Олександром Сергійовичем (адвокат) договору про надання професійної правничої допомоги № 11/2020.

За змістом пункту 1.1 цього договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати клієнту професійну правничу допомогу на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в додатковій угоді до даного договору (пункт 3.2 цього правочину).

Згідно з пунктом 3.3 договору оплата гонорару здійснюється шляхом його перерахування на поточний рахунок адвоката не пізніше п`яти робочих днів з моменту отримання клієнтом відповідного акту виконаних робіт, в якому вказано обсяг наданої адвокатом професійної правничої допомоги та розмір гонорару.

26.10.2020 між позивачем та адвокатом Терзі Олександром Сергійовичем було підписано додаткову угоду № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 26.10.2020 року № 11/2020, у пункті 2 якої вказані контрагенти погодили, що розмір гонорару не є фіксованим та визначається на підставі обсягів фактично наданих послуг, витраченого адвокатом часу та складності опрацьованих адвокатом справ. Обсяг наданих послуг та їх вартість визначається актом виконаних робіт.

Згідно з пунктом 3 додаткової угоди від 26.10.2020 року № 1 до вищенаведеного договору гонорар сплачується на підставі акту виконаних робіт за результатами надання професійної правничої допомоги у відповідності до пункту 3.3 договору.

З поданих позивачем детального опису робіт (наданих послуг) та акта надання послуг від 16.04.2021 до договору про надання професійної правничої допомоги № 11/2020 вбачається, що адвокат Терзі Олександр Сергійович надав Товариству з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал", а позивач - прийняв послуги щодо ознайомлення з матеріалами клієнта, надання усних консультацій клієнту, аналізу нормативно-правової бази, що регулює спірні правовідносини, аналізу судової практики та правових позицій Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, визначення тактики захисту прав та інтересів клієнта, підготовки та узгодження з клієнтом правової позиції щодо подачі позовної заяви до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення коштів у порядку суброгації на підставі Договору про надання фінансових послуг факторингу № 02.01.2020-СК від 02.01.2020 року в розмірі 17 779,24 грн. (тривалістю 3 години загальною вартістю 1 800,00 грн.), а також послуги щодо підготовки та подання до господарського суду міста Києва позовної заяви про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" коштів у порядку суброгації на підставі Договору про надання фінансових послуг факторингу № 02.01.2020-СК від 02.01.2020 року в розмірі 17 779,24 грн. (загальною вартістю 2 200,00 грн.).

Згідно з наведеним детальним описом робіт (наданих послуг) та актом, загальна вартість вищевказаних послуг, наданих адвокатом позивачу, склала 4 000,00 грн. До вказаних послуг позивачем включено: ознайомлення з матеріалами клієнта, надання усних консультацій, аналіз нормативно-правовох бази, що регулює спірні правовідносини, визначення правовох позиції, тактики захисту тощо 3 год, вартістю 1800,00 грн; підготовка та подання позовної заяви 1 год, 2200,00 грн. 

Слід також зазначити, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" до матеріалів справи долучено копію ордеру від 23.02.2021 року серії ВІ № 1033616 на надання адвокатом Терзі Олександром Сергійовичем правничої (правової) допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал".

Суд також звертає увагу на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. (Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року в справі № 922/445/19).

Частиною 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження  № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, відповідно до частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд має право за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але лише у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті, яка, зокрема встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справ. При цьому, для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат.

Водночас, беручи до уваги принцип змагальності, який знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами.

Разом із тим, від Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, понесених позивачем, у зв`язку із розглядом справи № 910/6862/21, в порядку частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України не надходило. 

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, відповідачем надано не було.

У той же час із доданих до матеріалів справи документів вбачається, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в сумі                  4 000,00 грн є підтвердженими.

Відтак, відповідачем не доведено суду належними та допустимим доказами тих обставин, які свідчать про необґрунтованість заявленої позивачем до стягнення суми витрат на оплату послуг адвоката чи про наявність підстав для зменшення розміру таких адвокатських витрат, та які безпосередньо вказані у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі вплив вирішення справи на репутацію сторони або публічний інтерес до справи).

Згідно з частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення позову інші судові витрати покладаються на відповідача.

З огляду на те, що відповідачем не доведено суду належними та допустимим доказами тих обставин, які свідчать про необґрунтованість заявленої позивачем до стягнення суми витрат на оплату послуг адвоката чи про наявність підстав для зменшення розміру таких адвокатських витрат, зважаючи на те, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн є підтвердженими, враховуючи задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Маркс.Капітал" до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення 17 779,24 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обов`язок з відшкодування заявлених позивачем витрат у розмірі 4 000,00 грн покладається на відповідача.

Колегія суддів, дослідивши подані позивачем докази, вважає висновки суду першої інстанції правомірними та обґрунтованими, підстави для його скасування відсутні. Скаржником в цій частині не зазначено аргументів.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, доводи апеляційного оскарження є необґрунтованими, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати.
Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до ст. 129 ГПК України та, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на  скаржника. 
Керуючись Главою  1  Розділу  IV  Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
                                                                              ПОСТАНОВИВ:

1.    Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 у справі №910/6862/21 залишити без змін.                    
3. Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.
          
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути    оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.  ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя                                                            В.А. Корсак 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                О.В. Попікова