ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

07 грудня 2021 року 	м.Суми	

Справа №581/471/21 
Номер провадження 22-ц/816/1821/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Левченко Т. А. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Липоводолинська селищна рада Роменського району Сумської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Липоводолинського  районного суду Сумської області від 01 жовтня 2021 року в складі судді Сізова Д.В.,  ухвалене в селищі ОСОБА_2 ,
                                                            
                                                            в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача негайно примусово відселити його із займаної квартири по АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що 11 червня 2021 року Липоводолинська селищна рада Сумської області у своїй відповіді на звернення повідомила про те, що його вселення до житлового приміщення, у якому він проживає, відбулося не на підставі ордеру, а на підставі рішення виконавчого комітету Липоводолинської селищної ради Сумської області від 12 грудня 2001 року, але зазначає, що єдиною підставою для вселення є ордер, тому надання йому житла відбулося з порушенням житлового законодавства. Відсутність відповідного ордера позбавляє його можливості узяти участь у приватизації житла.
Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 жовтня 2021 року було відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Із матеріалів справи та встановлених у судовому засіданні обставин вбачається, що позивач просить зобов`язати відповідача виселити його із житлового приміщення, у якому він проживає близько 20 років. Обравши вказаний спосіб захисту, ОСОБА_1 фактично висловлює незгоду з діями органу місцевого самоврядування у вирішенні питання про надання йому вказаного житла у приватну власність. Однак, такий спосіб захисту не є ефективним, не забезпечить поновлення його порушеного права, не може бути адекватним наявним обставинам та не виключає подальше його звернення до суду за захистом порушених прав.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказував, що відповідач йому відмовляє в розгляді письмового звернення на приватизацію квартири, в якій він проживає 20 років. Просить з`ясувати чому квартира в якій він проживає не підлягає приватизації.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. Вказує, що ОСОБА_1 як позивач, очевидно обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, заявивши відповідачем у даному випадку Липоводолинську селищну раду, яка забезпечила його житлом, адже його позовні вимоги направлені на порушення його ж власного суб`єктивного права на житло, так як він не має іншого придатного для проживання приміщення ні у користуванні, ні у власності. Таким чином, у даному випадку взагалі відсутній предмет спору, а тому, враховуючи вимоги ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, справа підлягає закриттю.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено судом першої інстанції і підтверджено матеріалами справи, позивачу на підставі рішення виконавчого комітету Липоводолинської селищної ради Сумської області від 12 грудня 2001 року №87, було надано у користування для тимчасового проживання трикімнатна квартира загальною площею 467 кв.м., житловою 26,6 кв.м. житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без зняття з квартирного обліку до вирішення питання забезпечення його житлом для постійного проживання. Дана квартира розміщена у приміщенні ФАП у с. Побиванка, куди  він вселився і проживає до цього часу.
У вересні 2018 року позивач звертався до Липоводолинського районного суду Сумської області із позовом про визнання незаконним та скасування рішення 11 сесії першого пленарного засідання сьомого скликання Липоводолинської селищної ради від 17.05.2018 року  щодо розгляду його заяви про надання дозволу на приватизацію квартири. Цей позов рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 31.01.2019р. було задоволено частково і визнано незаконним та скасовано рішення 11 сесії першого пленарного засідання сьомого скликання Липоводолинської селищної ради від 17.05.2018 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1 щодо надання дозволу на приватизацію квартири», в іншій частині позову відмовлено з підстав необґрунтованості.
У мотивувальній частині рішенням суду від 31.01.2019р. відображені встановлені судом обставини справи.
Так, на балансі Липоводолинської селищної ради перебуває приміщення фельдшерського пункту с. Побиванка вул. Полтавська ,35. Рішення виконавчого комітету селищної ради з приводу передачі цього приміщення ФАП у комунальні власність ради та щодо затвердження переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації  відповідно до місцевої програми приватизації, не приймалися. Задовольняючи вимоги про визнання незаконним та скасування рішення 11 сесії першого пленарного засідання сьомого скликання Липоводолинської селищної ради від 17.05.2018 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1 щодо надання дозволу на приватизацію квартири» суд виходив з того, що селищна рада не дотрималась встановленої процедури попереднього розгляду цього питання на постійній комісії селищної ради та не наведення однозначних і зрозумілих мотивів в обґрунтування прийнятого акту, без зазначення посилань на перевірені цим органом місцевого самоврядування фактичних обставин ініційованого питання.
Отже, у позивача існує спір з приводу виникнення перешкод з боку селищної ради  щодо  реалізаціїї ним свого права на приватизацію наданого йому у проживання житлового приміщення, оскільки Липоводолинська селищна рада, заперечуючи, що приміщення квартири є об`єктом комунальної власності, не дає зрозумілих пояснень з приводу перебування цього житлового приміщення у господарському віданні селищної ради, яке за рішенням її виконавчого комітету було надано позивачу для тимчасового проживання, але  включено це приміщення до фонду тимчасового проживання без дотримання  ст. 132-1 ЖК України.
Дійсно, позивача у 2001 році було вселено до квартири без оформлення ордеру на її заселення  всупереч ст.58 ЖК України. Однак, це житло для позивача є постійним місцем проживання протягом тривалого часу, в якому він зареєстрований, з ним укладеного договір найму житлового приміщення, оплачує вартість комунальних послуг. Отже, з боку відповідача не існує спору з приводу його вселення до приміщення квартири без ордеру та умов проживання, а тому відсутні підстави вважати, що позивач не на правовій підставі проживає у квартирі, яку використовує за її цільовим призначенням, забезпечуючи себе житлом.
За статтею 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Отже з метою захисту свого права на приватизацію житла, позивач може оскаржити дії селищної ради попередньо звернувшись до її  органу приватизації у порядку встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року N 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 17.05.1994р. №316, із змінами.
Щодо вирішення питання передачі житлового приміщення у комунальну власність, колегія зауважує, якщо приміщенні ФАП в с. Побиванка  належить до об`єкту державного житлового фонду, то питання передачі його у комунальну власність врегульовані Положенням про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 6 листопада 1995 р. N 891, яке є обов`язковим для виконання органами місцевого самоврядування.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням норм ст.16 ЦПК України, заявлена позивачем вимога не є належним способом захисту його не реалізованого права на приватизацію зайнятого ним за договором найму житлового приміщення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ухвали суду першої інстанції від 30.09.2021 року розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін через її малозначність. В зв`язку з тим, що справу визнано малозначною згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України  в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд
                                                    
                                                   п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 01 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.
Повний текст судового рішення складено 09 грудня 2021 року.

Головуючий -                                                                                               С.С. Ткачук

Судді:                                                                                                           Т.А. Левченко 

                                                                                                                      О.І. Собина