ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1791/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/11361/19 Категорія: 314000000 	Пироженко С. А. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       07 грудня 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.
За участю секретаря Захарченко А.Д.
       
учасники справи: 
позивач – Черкаська місцева прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області;
відповідачі – Черкаська міська рада; Заболотна Є.В.;
особа, яка подає апеляційну скаргу – заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Пидорич С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської окружної прокуратури Пидорич С. на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 липня 2021 року, постановлене під головуванням судді Пироженка С.А. в залі № 4 Соснівського районного суду м. Черкаси 22.07.2021 року о 09 год. 50 хв., повний текст рішення складений 30.07.2021 року, у справі за позовом Черкаської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, до Черкаської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, -
в с т а н о в и в :

 
       28.08.2019 року прокурор звернувся в суд з позовом Черкаської міської ради,  ОСОБА_1  про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
       В обґрунтування позовних вимог зазначається, що Черкаською місцевою прокуратурою за результатами моніторингу офіційного порталу Черкаської міської ради, міського голови, виконавчого комітету за електронною адресою http://www.rada.cherkassy.ua в базі нормативних документів Черкаської міської ради виявлено прийняття Черкаською міською радою рішення № 2-1092 від 20.09.2016 року про безоплатну передачу земельної ділянки у приватну власність, яка має містобудівні обмеження, оскільки знаходиться в зонах зелених насаджень та лікувальних установ. 
Встановлено, що рішенням Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка)», ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та передано безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1 га (кадастровий номер 7110136700:02:005:0111). 
Попередньо встановлено, що згідно з висновком управління планування та архітектури департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради № 4971-3 від 05.04.2016 року вказана земельна ділянка, площею 0,1000 га у відповідності до наявної містобудівної документації по м. Черкаси, належить до лікувальної зони «Г-4» та перспективної зони зелених насаджень в санітарно-захисних зонах «С-6п». 
       Як наслідок, за результатами проходження погоджувальної процедури, постійною комісією з питань земельних відносин на розгляд Черкаської міської ради було винесено проект рішення № 93 0-8-з «Про відмову в передачі земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка)». Однак, органом місцевого самоврядування, незважаючи на наявні містобудівні обмеження, прийнято рішення про надання вказаної земельної ділянки у приватну власність. 
У подальшому до спірного рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року рішенням ради № 2-1368 від 17.11.2016 року були внесення зміни з метою усунення технічної помилки в частині кадастрового номера земельної ділянки, що передавалась ОСОБА_1 у власність, а саме: було змінено кадастровий номер з № 7110136700:02:005:0111 на №7110136700:02:005:0109. 
       З метою набуття права власності на дану земельну ділянку, Державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Криловою О.М. від 18.01.2017 року прийнято рішення, індексний номер: 33464481 про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 ділянки під кадастровим номером 7110136700:02:005:0109, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 18604094 від 12.01.2017 року. 
       Прокурор вважає, що рішення Черкаської міської ради є незаконним та підлягає скасуванню у судовому порядку, оскільки рішенням Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року здійснено зміну функціональних можливостей використання земельної ділянки по АДРЕСА_1 із земель оздоровчого призначення та рекреації на землі житлової забудови, а тому останнє прийнято всупереч чинної містобудівної документації по м. Черкаси. 
Законність прийнятого рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року за номерами 2-1092 на запит Черкаської місцевої прокуратури від 04.03.2019 року за № 161-2704вих.19 була предметом документальної перевірки Управління з контролю за використанням та охороною земель ГУ Держгеокадастру у Черкаській області. 
       За результатами проведеної документальної перевірки контролюючим органом у сфері земельних відносин вказано на порушення Черкаською міською радою вимог ч. 4 ст. 83 та ст. 118 Земельного кодексу України. Зокрема, було зауважено про неможливість передачі у приватну власність земель комунальної форми власності за рахунок земель загального користування та в розріз діючій містобудівній документації. 
Як наслідок, ГУ Держгеокадастру у Черкаській області на адресу Черкаської міської ради 16.05.2019 року внесено клопотання за № 164-ДК/0031/КВ/06/01/-19, яке за повідомленням органу державного контролю від 03.07.2019, залишилось міською радою без задоволення. 
       Отже, рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року суперечить вимогам ст. ст. 17, 18, 21, 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та ст. ст. 83, 118 ЗК України, а тому є незаконними та підлягає скасуванню в судовому порядку. 
З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка)», з урахуванням внесених до нього змін рішенням Черкаської міської ради № 2-1368 від 17.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року № 2-1092 (усунення технічної помилки)». 
Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 0,1га (кадастровий номер земельної ділянки - 7110136700:02:005:0109) за ОСОБА_1 , та припинити за нею набуте право приватної власності на вказаний об`єкт нерухомості в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
       Стягнути з відповідачів на користь Черкаської обласної прокуратури (код  ЄДРПОУ 02911119 р/р UA138201720343160001000003751, код класифікації  видатків бюджету – 2800) судовий збір у розмірі 3842 грн. 00 коп.
       Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси у задоволенні позовних вимог Черкаської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, у задоволенні позову – відмовлено.
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Черкаської окружної прокуратури Пидорич С. оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване судове рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст.ст. 83, 116, 118, 186-1 ЗК України, ст.ст. 15,16, 21 ЦК України, ст.ст. 3,10,26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), та з порушенням норм процесуального права (ст.ст. 3, 89, 263 ЦПК України), висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому у відповідності до ст. 376 ЦПК України підлягає до скасування.
В апеляційній скарзі вказується, що спірна земельна ділянка на час прийняття рішення від 20.09.2016 року не могла бути передана Черкаською міською радою ОСОБА_1 з метою її житлової та громадської забудови, оскільки остання не відповідала чинній містобудівній документації м. Черкаси, а саме Генеральному плану м. Черкаси, затвердженому рішенням Черкаської міської ради від 29.12.2011 року № 3-505 та Плану зонування території м. Черкаси, затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 04.12.2014 року № 2-513.
       Прокурор вважає, що висновки суду щодо рішення міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року про передачу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , не охоплюється поняттям «землевпорядної документації» в розрізі абз. 4 ст. 1 Закону України «Про землеустрій» є помилковим, оскільки «проект землеустрою» є видом «землевпорядної документації», а у п. 1 рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року орган місцевого самоврядування прийняв рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі вказується, що посилання суду на те, що внесення відповідних містобудівних обмежень на вказану земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно лише 15.08.2019 року, обґрунтовує правомірність рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року № 2-1092, не відповідає нормам матеріального права, оскільки суперечить положенням ч. 6 ст. 186-1 ЗК України.
       Також скаржником зазначається, що за наявності вказаних містобудівних обмежень містобудівного характеру, відведена ОСОБА_1 земельна ділянка по АДРЕСА_1 не могла використовуватися з визначеним цільовим призначенням, як «землі житлової та громадської забудови», оскільки, за таких обставин, в межах усієї площі земельної ділянки заборонено ведення житлового будівництва.
       В апеляційній скарзі скаржником вказується, що в порушення вимог ст. 263 ЦПК України, суд першої інстанції допустив неповноту з`ясування всіх обставин справи, оскільки під час судового розгляду прокурором зазначалось, що на стадії підготовки позову, скерований Черкаською місцевою прокуратурою на адресу Черкаського міського голови запит від 28.02.2019 року про надання фрагментів генерального плану м. Черкаси та плану зонування території м. Черкаси з показом окресленої земельної ділянки, зазначенням цільових та функціональних можливостей її використання та забудови, залишився без відповідного результату. Листом виконавчого комітету Черкаської міської ради від 04.04.2019 року за № 4839-01-21 у наданні запитуваної інформації та документів було відмовлено.
       Клопотання Черкаської окружної прокуратури від 11.01.2021 року про витребування судом цих доказів в Департаменті архітектури та містобудування Черкаської міської ради залишено Соснівським районним судом м. Черкаси без розгляду. Мотиви, з яких суд не витребував вказані докази, в рішенні районного суду від 22.07.2021 року відсутні.
       В силу вказаним обставинам, ОСОБА_1 , отримуючи спірну земельну ділянку під індивідуальну житлову забудову за рахунок земель загального користування, отримала від розпорядника земель – Черкаської міської ради незаконні переваги порівняно з іншими громадянами посилається прокуратура, чим порушено суспільний інтерес на законність у цій сфері, оскільки землі загального користування не можуть передаватися у приватну власність.
       Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури – С. Пидорич просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.07.2021 року у справі № 712/11361/19 скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову керівника Черкаської окружної прокуратури.
       Стягнути з відповідачів на користь Черкаської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02911119, розрахунковий рахунок 35212034003751, Державна казначейська служба України у м. Київ, код банку 820172, код класифікації видатків бюджету – 2800) судовий збір у розмірі 5763 грн.
       28 вересня 2021 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника Черкаської міської ради М.Г. Слинька надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
       В обґрунтування доводів відзиву зазначається, що рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.07.2021 року є законним та обґрунтованим, винесеним у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують аргументів суду першої інстанції, а тому представник відповідача просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
       У відзиві зазначається, що в ході розгляду справи Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області було подано до суду першої інстанції заяву про виключення їх зі складу позивачів, оскільки їхні права не порушені. Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області подачею такої заяви фактично вказало на те, що даний орган не підтримує заявлених позовних вимог, посилається представник відповідача.
Таким чином, у разі відсутності порушених прав позивача слід відмовляти у задоволенні позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Доводи прокуратури про те, що проект землеустрою був не погоджений, не відповідають дійсності, оскільки прокуратурою не надано належних та відповідних доказів такого не погодження.
       Окремо зазначається, що прокуратурою здійснюється підміна таких понять як «погодження» та «затвердження», оскільки Черкаська міська рада може лише затверджувати проект землеустрою, а не погоджувати його.
       Відповідач Черкаська міська рада не вбачає порушень своїх з прав та інтересів, як розпорядника земель територіальної громади, яка належить до комунальної власності, тому відсутні правові підстави стверджувати про наявність порушень інтересів держави.
Таким чином, враховуючи приписи чинного законодавства наведені, як у відзиві на позов, так і в запереченні на відповідь на відзив, відповідач вважає, що надання земельних ділянок у власність може здійснюватися лише міською радою шляхом прийняття єдино можливого рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
       У відзиві представник Черкаської міської ради М.Г. Слинько просить у задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Черкаської окружної прокуратури на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.07.2021 року у справі № 712/11361/19 – відмовити в повному обсязі.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, представників відповідача, які з?явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
       Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.
       Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Черкаської місцевої прокуратури про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, вказавши, що на момент прийняття рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка)» Черкаською міською радою не було допущено порушень містобудівного законодавства.
       Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог послався, що прокуратурою у позовній заяві не вказано, які саме дії, яких саме відповідачів порушують містобудівні обмеження, у чому ці порушення полягають та не надано належних доказів, що підтверджують факт такого порушення.
Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 20 вересня 2016 року рішенням Черкаської міської ради № 2-1092 «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка)» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано останній земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000 га (кадастровий номер 7110136700:02:005:0111) безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
       Згідно з висновком управління планування та архітектури департаменту архітектури, містобудування та інспектування № 4971-з від 05.04.2016 року на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , наявні містобудівні обмеження щодо землекористування, а саме : земельна ділянка (кадастровий номер 7110136700:02:005:0111) площею 0,1000 га належить до лікувальної зони «Г-4» та перспективної зони зелених насаджень в санітарно-захисних зонах «С-6п».
       Як наслідок, за результатами проходження погоджувальної процедури, постійною комісією з питань земельних відносин на розгляд Черкаської міської ради було винесено проект рішення № 93 0-8-з «Про відмову в передачі земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка)». 
Однак, органом місцевого самоврядування, незважаючи на наявні містобудівні обмеження, прийнято рішення про надання вказаної земельної ділянки у приватну власність.
В подальшому, рішенням Черкаської міської ради від 17.11.2016 року за № 2-1368 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року № 2-1092 (усунення технічної помилки)» вирішено внести зміни та замінити кадастровий номер земельної ділянки з № 7110136700:02:005:0111 на № 7110136700:02:005:0109.
Державним реєстратором Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради Криловою О.М. від 18.01.2017 року прийнято рішення, індексний номер : 33464481 про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 ділянки під кадастровим номером 7110136700:02:005:0109, про що до Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 18604094 від 12.01.2017 року.
       Як вбачається з матеріалів справи прокурор в своїх позовних вимогах обґрунтовує незаконність рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка)» тим, що воно суперечить вимогам генерального плану населеного пункту.
       Основним мотивом визнання рішення Черкаської міської ради № 2- 1092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 (вільна земельна ділянка)» незаконним, прокурор у позовній заяві визначає наявність обмежень щодо її використання, оскільки відповідно до висновку управління планування та архітектури департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради № 4971-3 від 05.04.2016 року вказана земельна ділянка потрапляє в заповідну територію «Черкаські берегові схили» та у відповідності до наявної містобудівної документації належить до лікувальної зони «Г-4» та перспективної зони зелених насаджень в санітарно-захисних зонах «С-бп».
       Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
       Отже, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений.
Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.
ЗК України передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення об?єктів для ведення фермерського господарства.
       Згідно з частиною третьою статті 20 ЗК України, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється згідно з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2008 року № 502 та за ініціативою власників.
       Обов?язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку, якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.
       Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень згідно ст. 21 ЗК України.
       Відповідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.
       У свою чергу, планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних територій, їх оновлення та внесення змін до них.
       Статтею 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» закріплено, що план зонування території розробляється та затверджується на основі генерального плану населеного пункту ( у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.
        План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів.
       Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» режим забудови території, визначених для містобудівних потреб, обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації.
Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України підставою відмови у наданні дозволу на розробку землевпорядної документації може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
       У свою чергу, підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або чинної містобудівної документації відповідно ч. 6 ст. 186-1 ЗК України.
       Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
       Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
       Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
       Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
        Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.
       Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що підстави та проходження процедури погодження зміни категорії та виду використання земельної ділянки за адресою в АДРЕСА_1 , площею 0,1 га (кадастровий номер 7110136700:02:005:0111)  із земель оздоровчого призначення та рекреації на землі житлової забудови суду стороною відповідачів на момент винесення рішення в суді першої інстанції не надавалися.
       За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не виконав свого обов`язку, визначеного законом, повно, всебічно й об`єктивно не з`ясував усіх обставин справи та не надав їм належної оцінки та ухвалив рішення, яке не є законним та обґрунтованим в частині визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 , з урахуванням внесених змін рішенням Черкаської міської ради № 2-1368 від 17.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року № 2-1092( усунення технічної помилки)», у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
       Твердження відповідачів у відзиві про відсутність у прокурора підстав для звернення до суду з вказаним позовом, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими, оскільки частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов?язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
       Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
       Згідно із частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.
       Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений  Конституцією та законами України.
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що  Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35).
       Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб?єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
       Відповідно до пунктів 1, 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. 
       Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов?язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб?єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
       Системне тлумачення частин четвертої та пятої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб?єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб?єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
       Прокурор на виконання частини четвертої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» надав відповідні письмові пояснення, належним чином обґрунтувавши наявність підстав для представництва інтересів держави в особі територіальної громади м. Черкаси.
       Апеляційний суд вважає, що прокурором надано в підтвердження позовних вимог належні, допустимі, достовірні та достатні докази на доведення того, що спірна земельна ділянка площею 0,1 га (кадастровий номер 7110136700:02:005:0111), яка виділена ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відноситься (на момент прийняття міською радою спірного рішення) до земель лікувальної зони «Г-4» та перспективної зони зелених насаджень в санітарно-захисних зонах «С-бп».
       Одночасно, апеляційний суд вбачає, що п. «а» ч. 4 ст. 83 ЗК України встановлена пряма заборона на передачу у приватну власність земель загального користування населених пунктів.
       Частиною 1 статті 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» зелені насадження - деревна, чагарникова, квіткова та трав?яна рослинність природного і штучного походження на визначеній території населеного пункту.
       Згідно із ст. 152 ЗК України та ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 
       Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 
       Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
       Статтею 16, 21 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу, в тому числі у спосіб визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування, який суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий в тому числі органом місцевого самоврядування.
       Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
       Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
       Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов?язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв?язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07).
       Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
       Враховуючи, що в даній справі втручання у право мирного володіння майном шляхом скасування незаконного рішення, ґрунтується на законі, має легітимну мету, а саме контроль за законним використанням майна, яким є земельні ресурси відповідно до загальних інтересів громади міста, та не порушує справедливого балансу між метою та засобами, які використовуються для її досягнення, оскільки відповідач не посилався на те, що визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради № 2-01092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , становитиме для нього надмірний тягар, не надавав відповідні докази, навпаки, судом не встановлено наявність будь-якої забудови на спірній земельній ділянці, відсутні підстави вважати наявним порушення вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ.
       За змістом ст. ст. 80, 83 ЗК України, суб?єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Діючи від імені територіальної громади міста Черкаси, Черкаська міська рада, приймаючи рішення щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної територіальної громади.
Так, реалізація права в цивільних правовідносинах від імені територіальної громади міста відповідає її волі лише тоді, коли здійснюється на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений  Конституцією та законами України, як це передбачено ст. 19 Конституції України та ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
       Враховуючи, що вибуття спірної земельної ділянки відбулось без волі власника - територіальної громади міста Черкаси, тому належним способом захисту порушеного права власності є визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради № 2-01092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_1 , з урахуванням внесених змін рішенням Черкаської міської ради № 2-1368 від 17.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року № 2-1092 (усунення технічної помилки)».
       Стосовно вимог Черкаської місцевої прокуратури щодо позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, то колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати наступне.
        Відповідно вимог до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказано, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
       У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
       Аналізуючи наведені вище норми права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду після набрання ним законної сили, яким визнано незаконним та скасовано рішення ( в даному випадку рішення Черкаської міської ради № 2-01092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 , з урахуванням внесених змін рішенням Черкаської міської ради № 2-1368 від 17.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року № 2-1092 (усунення технічної помилки)», на підставі якого проведено державну реєстрацію прав, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.
       Отже, рішення суду, після набрання ним законної сили, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскільки спростовують висновок суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним та скасування рішення міської ради , тому приймаються до уваги апеляційним судом та підлягають частковому задоволенню щодо скасування рішення суду та часткового задоволення вимог прокуратури. 
       Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, оскільки колегія суддів апеляційного суду вважає , що наявні підстави для задоволення позовної вимоги стосовно визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 , з урахуванням внесених до нього змін рішенням Черкаської міської ради № 2-1368 від 17.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року № 2-1092( усунення технічної помилки)». В іншій частині позовних вимог слід відмовити.
       Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи, що колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог, то судові витрати слід стягнути частково пропорційно задоволених вимог із ОСОБА_1 та Черкаської міської ради на користь Черкаської місцевої прокуратури у розмірі по 2401 грн. 23 коп. з кожного за сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу заступника керівника Черкаської окружної прокуратури Пидорич С. – задовольнити частково.
       Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 липня 2021 року у справі за позовом Черкаської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, до Черкаської міської ради, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку – скасувати, прийняти нову постанову.
       Позовні вимоги Черкаської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави, в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області – задовольнити частково.
       Визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради № 2-1092 від 20.09.2016 року «Про передачу земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 громадянці ОСОБА_1 , з урахуванням внесених змін рішенням Черкаської міської ради № 2-1368 від 17.11.2016 року «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 20.09.2016 року № 2-1092( усунення технічної помилки)».
       В іншій частині вимог Черкаської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області – відмовити.
       Стягнути із ОСОБА_1 , Черкаської міської ради частково пропорційно задоволених вимог на користь Черкаської місцевої прокуратури судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2401 грн. 25 коп. з кожного з відповідачів.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 15 грудня 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко