ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7038/21 Справа № 183/4809/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д.І. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року         колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

                головуючого – судді Демченко Е.Л.
                суддів – Куценко Т.Р., Пищиди М.М.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року у справі за позовом комунального підприємства «Новомосковськтеплоенерго» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за комунальні послуги з централізованого опалення, -

в с т а н о в и л а:

       У серпні 2019 року комунальне підприємство «Новомосковськтеплоенерго» Новомосковської міської ради (далі КП «Новомосковськтеплоенерго» НМР) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за комунальні послуги з централізованого опалення, мотивуючи його тим, що відповідачі мешкають в  АДРЕСА_1 та отримують від КП «Новомосковськтеплоенерго» теплову енергію в опалювальні періоди за особовим рахунком №4-108. Тобто відповідачі є споживачами комунальних послуг, зокрема послуг з теплопостачання, а тому згідно закону зобов`язані сплачувати кошти за фактично спожиті комунальні послуги.
       Вказували, що внаслідок несплати відповідачами коштів за спожиті послуги з теплопостачання утворилася заборгованість за період з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2019 року, що становить 29 721,06 грн., які позивач просив суд першої інстанції стягнути на свою користь.
       Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року позов задоволено.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції здійснив розгляд справи за відсутності належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи. Зазначав, що суд не взяв до уваги наявність між сторонами договірних правовідносин, згідно умов договору сторони погодили фіксований розмір щомісячної оплати за послуги централізованого опалення, а саме 8,34 грн. за квадратний метр (площа квартири АДРЕСА_2 ). Таким чином, з урахуванням тривалості опалювального періоду з 2016 року по 2019 рік, загальний розмір оплати за послуги з централізованого опалення можуть складати 10 909,20 грн. з розрахунку (545,46 грн. х 20 місяців). Звертав увагу, що представник позивача, здійснюючи представництво в даній справі, не мав адвокатського свідоцтва. 
       Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 позивач по справі не скористався. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі 29 721,06 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, що КП "Новомосковськтеплоенерго", згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, а також Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2007 року №1198 та Закону України "Про теплопостачання", на підставі договору №1-2319 від 20 липня 2011 року постачає теплову енергію до житлового приміщення, в якому мешкають відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 .
       Згідно довідки виконавчого комітету Новомосковської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 13 серпня 2019 року за вих. №1454, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в АДРЕСА_1 . 
       Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2013 року між КП "Новомосковськтеплоенерго" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення №4-108, відповідно до якого виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, а споживач зобов`язується оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.
       Відповідно до умов договору вбачається, що площа квартири відповідача складає 69 м2. Згідно пункту 5 договору вбачається, що тарифи на послуги з централізованого опалення становлять 8,34 грн. з м2 та додатково згідно пункту 11 цього договору.
       Пунктом 11 договору встановлено, що за централізоване опалення квартири плата справляється за нормативами (нормами) проживання. 
       Згідно пункту 29 договору, цей договір укладається на один рік і набирає чинності з дня його укладення. Договір вважається щороку продовженим якщо за місяць до закінчення строку його дії однією зі сторін не буде повідомлено про його розірвання або необхідність перегляду. 
       Згідно з даними особового рахунку 4-108, станом на 31 березня 2019 року у відповідачів перед позивачем виникла заборгованість з оплати вартості спожитої теплової енергії за період з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2019 року в розмірі 29 721,06 грн., що підтверджується довідкою та особистим рахунком 4-108.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надає послуги з централізованого опалення по АДРЕСА_3 , а відповідачі отримують ці послуги, що породжує у цих сторін відповідні права та обов`язки. В свою чергу, обов`язки сторонами повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, іншими актами цивільного законодавства (ст.526 ЦК України), а з огляду на вимоги ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. З урахуванням того, що відповідачі споживають житлово-комунальні послуги, пов`язані з централізованим опаленням, докази сплати заборгованості матеріали справи не містять та відповідачами не надані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому з відповідачів на користь позивача необхідно солідарно стягнути суму боргу за комунальні послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2019 року в розмірі 29 721,06 грн.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач в своїй апеляційній скарзі зазначає, в тому числі, і про порушення норм процесуального права, які виразилися у неповідомленні його належним чином про розгляд даної справи.
       Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
       Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
       У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
       Згідно частини 2 статті 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання, якщо їх явка є не обов`язковою.
       Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
       Згідно ж частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 зроблено висновок, що "приписи ЦПК як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду". 
       Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 у справі №461/10610/13-ц. 
       Колегія суддів зауважує, що ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, розглянувши справу за відсутності відповідача  ОСОБА_1 , щодо якого відсутні докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи, оскільки усі листи були повернуті до суду із відміткою “за закінченням терміну зберігання”, чим порушив конституційне право останнього на участь у судовому розгляді, не забезпечив його можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. 
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача без обов`язкового належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції, на підставі пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.
       В той же час, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по суті справи, з огляду на наступне.
       Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
       Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
       Відповідно до статті 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на кілька видів, якими, в тому числі є послуги з централізованого опалення.
       Обов`язок власника квартири оплачувати послуги з теплопостачання, передбачений статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з якою споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
       Згідно статей 7, 9 цього ж Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
       Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку. 
       Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
       Як вбачається з матеріалів справи між сторонами 31 жовтня 2013 року між КП "Новомосковськтеплоенерго" та ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення №4-108, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, а споживач зобов`язується оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.
       При цьому, відповідач ОСОБА_1 факт отримання вказаних послуг не заперечує.
       Відповідно до статей 525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв діалогового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Таким чином, зважаючи на наявність між сторонами договірних відносин, фактичного споживання відповідачами послуг з централізованого опалення та відсутності оплати за спожиті послуги за період з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2019 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за фактично спожиті ними послуги з централізованого опалення.
       При цьому, доводи апеляційної скарги щодо погодження між сторонами у договорі фіксованого розміру щомісячної оплати за послуги централізованого опалення, а саме 8,34 грн. за квадратний метр (площа квартири 69 м2), у зв`язку з чим заборгованість не може перевищувати 10 909,20 грн. колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
       Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
       Відповідно до статті 1 Закону України “Про теплопостачання” тариф (ціна) на теплову енергію - грошовий вираз витрат на виробництво, транспортування, постачання одиниці теплової енергії (1 Гкал) з урахуванням рентабельності виробництва, інвестиційної та інших складових, що визначаються згідно із методиками, розробленими національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг. 
       Згідно статті 20 Закону України “Про теплопостачання” тарифи на теплову енергію повинні забезпечувати відшкодування всіх економічно обґрунтованих витрат на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.
       Тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими.
       Тарифи на виробництво теплової енергії, у тому числі на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії, на транспортування та постачання теплової енергії встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством.
       Розрахунок середньозважених тарифів на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб населення, установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, здійснюється за адміністративно-територіальними одиницями (Автономною Республікою Крим, областями, містами Києвом чи Севастополем) центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органи місцевого самоврядування щокварталу, до 10 числа останнього місяця кожного кварталу, надають центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива, інформацію, необхідну для розрахунку середньозваженого тарифу на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб населення, установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також тарифів на транспортування та постачання теплової енергії.
       Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива, щокварталу, до 25 числа останнього місяця кожного кварталу, розраховує та оприлюднює середньозважені тарифи на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб населення, установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також тарифи на транспортування та постачання теплової енергії.
       Середньозважені тарифи на теплову енергію, вироблену з використанням природного газу, для потреб населення, установ та організацій, що фінансуються з державного чи місцевого бюджету, а також тарифи на транспортування та постачання теплової енергії, опубліковані на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ефективного використання паливно-енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива, станом на 25 число останнього місяця кожного кварталу, використовуються суб`єктами господарювання, що здійснюють виробництво теплової енергії на установках з використанням альтернативних джерел енергії, включаючи теплоелектроцентралі, теплоелектростанції та когенераційні установки, для розрахунку тарифу на теплову енергію, тарифу на виробництво теплової енергії на наступний квартал.
       Тариф на теплову енергію для споживача визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.
       Тарифи повинні враховувати собівартість теплової енергії і забезпечувати рентабельність суб`єкта господарювання. Рентабельність визначається органом, уповноваженим встановлювати тарифи. Тарифи на теплову енергію, що виробляється та постачається суб`єктом господарювання за допомогою систем автономного теплопостачання, формуються та встановлюються з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про житлово-комунальні послуги".
       Встановлення тарифів на теплову енергію нижче розміру економічно обґрунтованих витрат на її виробництво, транспортування та постачання не допускається.
       Частиною десятою статті 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі зміни протягом року дії цін/тарифів обсягу окремих складових економічно обґрунтованих витрат з причин, які не залежать від виконавця, зокрема збільшення цін на енергетичні ресурси, виконавці проводять коригування встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги і подають на затвердження органу, уповноваженого здійснювати встановлення таких цін/тарифів. При цьому перерахунок цін/тарифів може проводитися шляхом коригування лише тих складових структури цін/тарифів, за якими відбулися цінові зміни в бік збільшення або зменшення.
       Відповідно до пункту 14 Правил надання послуги з постачання теплової енергії (далі Правил) у разі зміни тарифу протягом строку дії договору новий розмір тарифу застосовується з дня введення його в дію. 
       Згідно пункту 31 Правил вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, а для багатоквартирних будинків, обладнаних системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії.
       У разі зміни (коригування) тарифу протягом строку дії договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію та не потребує внесення сторонами додаткових змін до договору. Виконавець зобов`язаний забезпечити їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті.
       Пунктом 32 Правил встановлено, що плата за послугу розраховується виходячи з розміру встановленого тарифу та обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства.
       З аналізу вищевказаного законодавства вбачається, що дійсно ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. При цьому, закон чітко встановлює, що тарифи на теплову енергію є регульованими та встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, та органами місцевого самоврядування у межах повноважень, визначених законодавством. При визначенні розміру тарифу на теплову енергію для споживача враховується собівартість теплової енергії, тобто збільшення цін на енергетичні ресурси, і забезпечувальна рентабельність суб`єкта господарювання. Вартістю послуги, яку безпосередньо сплачує споживач, є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію для споживача, при цьому, у разі зміни тарифу протягом строку дії договору новий розмір тарифу застосовується з моменту його введення в дію та не потребує внесення сторонами додаткових змін до договору.
       Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо необхідності обрахунку заборгованості за послуги з централізованого опалення, виходячи із тарифу, зазначеного в договорі № 4-108 про надання послуг з централізованого опалення. 
       В той же час, колегія суддів враховує, що здійснюючи обрахування суми заборгованості, позивач враховував тарифи на послуги з теплопостачання з жовтня 2016 року по березень 2019 року, які застосовувалися при нарахуванні оплати для населення, зокрема постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) про встановлення тарифу на теплову енергію для потреб населення КП “Новомосковськтеплоенерго”, відповідно до якої встановлено тариф на теплову енергію для потреб населення на рівні 1107,78 грн. за 1 Гкал (без ПДВ) та рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради “Про встановлення тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та послуги з централізованого опалення для потреб населення”, відповідно до якого встановлено, що вартість теплової енергії складає 1409,46 грн. за 1 Гкал (без ПДВ) (а.с.26-29). 
       На підтвердження наявної заборгованості відповідача перед теплопостачальником позивач надав розрахунок заборгованості, який обрахований із урахуванням тарифів, що діяли на певний опалювальний період. Зазначений розрахунок заборгованості відповідачами належними та допустимими доказами не спростований. 
       Щодо доводів апелянта про представництво позивача особою, яка не є адвокатом, колегія суддів зазначає наступне.
       Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини першої статті 129 Конституції України)
       Частиною другою статті 15 ЦПК України передбачено, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
       Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто та (або) через представника.
       Згідно з частиною другою, четвертою статті 131-2 Конституції України засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
       Відповідно до частин першої і другої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.
       Таким чином, у цивільному процесуальному законі передбачені випадки, в яких представником у суді, окрім адвоката чи законного представника, може бути інша особа, яка має відповідну цивільну процесуальну дієздатність, зокрема, це стосується представництва у малозначних справах.
       Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
       Зважаючи на те, що розгляд відповідної справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про відсутність повноважень на представництво у представника позивача.
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийнявши до уваги доводи приведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
       Керуючись ст.ст.374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

       Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

       Позов комунального підприємства «Новомосковськтеплоенерго» Новомосковської міської ради до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за комунальні послуги з централізованого опалення задовольнити.

       Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь комунального підприємства «Новомосковськтеплоенерго» заборгованість за комунальні послуги з централізованого опалення за період з 01 жовтня 2016 року по 31 березня 2019 року в розмірі 29 721 (двадцять дев`ять тисяч сімсот двадцять одна) грн. 06 коп.

       Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь комунального підприємства «Новомосковськтеплоенерго» судовий збір в розмірі по 960 грн.50 коп. з кожного.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

       Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року.

               Головуючий:                                                Демченко Е.Л.

               Судді:                                                        Куценко Т.Р.

                                                                               Пищида М.М.