П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/420/21-а 
            Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сало П.І.   
            Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
16 листопада 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Боровицького О. А.  Курка О. П. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Стаднік Л. В., 
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Іванова Ю.В., 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної і матеріальної шкоди, 
В С Т А Н О В И В :
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України у недовиплаті позивачу коштів при здійсненні додаткових заходів індивідуального характеру на виконання рішень Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) та зобов`язання відповідача виплатити позивачу недоплачені у зв`язку з цим кошти в сумі 28660,69 грн, а також втрачену частину коштів за несвоєчасну їх виплату та інфляцію за затримку у їх виплаті в сумі 922742,47 грн;
- стягнути з Міністерства юстиції України на користь позивача понесені матеріальні витрати у сумі 1550,00 грн та завдану моральну шкоду у сумі 1100000,00 грн, а всього 2052953,13 грн, шляхом списання присуджених коштів з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України.
Окрім того, позивач просить суд встановити судовий контроль за виконання судового рішення та постановити окрему ухвалу на адресу Міністерства юстиції України щодо неналежного виконання органами державної виконавчої служби рішень ЄСПЛ. 
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України", а також рішень у справах "Віннік та інші проти України" та "Малахова та інші проти України" відповідач у 2014 та 2016 роках виплатив позивачу кошти в сумі 1188937,30 грн, 711209,23 грн, 17745,00 грн та 6000,00 євро, конвертованих в гривні по курсу НБУ. Під час перерахунку цих коштів на картковий рахунок позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" здійснено утримання банківської комісії, внаслідок чого позивач загалом недоотримав 28660,69 грн. Разом з тим, як стало відомо позивачу в серпні 2020 року під час розгляду адміністративної справи № 802/1594/16-а, банківські витрати на перерахування коштів за рішеннями ЄСПЛ повинна нести держава. Тому, на думку позивача, відповідач зобов`язаний виплатити йому недоплачені кошти в сумі 28660,69 грн та відшкодувати втрачену частину доходів за несвоєчасну виплату вказаних коштів та інфляцію за затримку у їх виплаті в сумі 922742,47 грн. Крім того, позивач зазначає, що незаконними діями та бездіяльністю відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 1100000,00 грн, та матеріальну шкоду в розмірі 1550,00 грн. 
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що, в межах виконавчих проваджень з виконання рішень ЄСПЛ у справах "Віннік та інші проти України" (заява № 13977/05 та 45 інших заяв, рішення від 07 листопада 2013 року), "Малахова та інші проти України" (заява № 35995/09 та 249 інших заяв, рішення від 12 грудня 2013 року) та "Яворовенко та інші проти України" (заява № 25663/02 та 30 інших заяв, рішення від 17 липня 2014 року), у 2014 та 2016 роках Міністерство юстиції України виплатило ОСОБА_1 кошти у сумі 711 209,23 грн та у сумі 1 188 937,30 грн.
Крім того, позивачу було виплачено загалом 6000,00 євро, конвертованих у гривню по курсу НБУ, які були присуджені позивачу за вказаними рішеннями ЄСПЛ на відшкодування матеріальної і моральної шкоди та компенсацію судових витрат (по 2000 євро у кожній із вищезазначених справ).
Так, сума 711 209,73 грн виплачена позивачу в рамках виконавчих проваджень ВП №41599894 та ВП № 41010379 на виконання рішень національних судів, де боржником є ДАК "Укрресурси". Обставини щодо її виплати були предметом дослідження під час розгляду адміністративної справи № 802/82/16-а. Зокрема, у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016, яка набула статусу остаточного рішення, зазначено:
"…Судом встановлено, що в рамках виконавчого провадження ВП № 41599894 з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 12.12.2013 р. у справі "Малахова та інші проти України", де ОСОБА_1 був одним із заявників, згідно з платіжним дорученням № 4902 від 18.07.2014 р. ОСОБА_1 було виплачено кошти в сумі 353220,23 грн. на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 14.01.2010 р. про стягнення з ДАК "Укрресурси" на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 60000 грн., рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.11.2010 р. про стягнення з ДАК "Укрресурси" на користь ОСОБА_1 заборгованості у сумі 273500 грн. та додаткового рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.11.2010 р. про стягнення з ДАК "Укрресурси" на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 19720,23 грн. Водночас сума заборгованості перед ОСОБА_1 по вищевказаних судових рішеннях також включена до суми повного розрахунку, необхідність проведення якого обумовлена рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004 р.
Крім того, в рамках виконавчого провадження ВП № 41010379 з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2013 р. у справі "Віннік та інші проти України", де ОСОБА_1 був одним із заявників, згідно з платіжним дорученням № 2611 від 16.07.2014 р. ОСОБА_1 було виплачено кошти в сумі 360 439,50 грн., в тому числі на виконання рішення Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.11.2008 р. про стягнення з ДАК "Укрресурси" на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 308700 грн. та додаткового рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 22.07.2008 р. про стягнення з ДАК "Укрресурси" на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 49289,50 грн. Водночас сума заборгованості перед ОСОБА_1 по вищевказаних судових рішеннях також включена до суми повного розрахунку, необхідність проведення якого обумовлена рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 р.
Отже, загальна сума коштів, виплачених ОСОБА_1 на виконання рішень національних судів, де боржником є ДАК "Укрресурси", складає 711 209,73 грн…". 
Щодо коштів в сумі 1188937,30 грн, то такі були виплачені позивачу Міністерством
юстиції України на виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 у справі № 802/82/16-а, колегія суддів зазначає наступне.
Вказаною постановою визнано протиправною бездіяльність Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі "Яворовенко та інші проти України" в частині виконання рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004 у справі № 2-200/2004 щодо проведення з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з роботи в ДАК "Укрресурси" та зобов`язано Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в порядку виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі "Яворовенко та інші проти України" (виконавче провадження ВП № 44360795) вчинити дії, спрямовані на виплату ОСОБА_1 невиплаченої йому станом на жовтень 2015 року заборгованості ДАК "Укрресурси" за рішеннями національних судів, які набрали законної сили, однак залишаються невиконаними, в сумі 1 188 937,30 грн.
Виплата позивачу цієї суми здійснена на підставі платіжного доручення Міністерства юстиції України за № 2994 від 03.08.2016.
Окрім того, відповідач перерахував позивачу наступні суми:
1) платіжним дорученням № 3225 від 24.08.2016 – кошти в сумі 20,37 грн (пеня згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України");
2) платіжним дорученням № 3225 від 24.08.2016 – кошти в сумі 5010,77 грн (погашення боргу при виконанні рішення ЄСПЛ у справі "Малахова та інші проти України");
3) платіжним дорученням № 4821 від 22.10.2014 – кошти в сумі 6285,70 грн (пеня згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Віннік та інші проти України");
4) платіжним дорученням № 7330 від 08.10.2014 – кошти в сумі 12387,28 грн (згідно трьох рішень національного суду на виконання рішення у справі "Яворовенко та інші України"); 
5) платіжним дорученням № 989 від 06.07.2014 – кошти в сумі 32444,18 грн як еквівалент 2000 євро, присуджених позивачу за рішенням ЄСПЛ у справі "Малахова та інші проти України"
6) платіжним дорученням № 3879 від 03.08.2014 – кошти в сумі 32564,06 грн як еквівалент 2000 євро, присуджених позивачу за рішенням ЄСПЛ у справі "Віннік та інші проти України";
7) платіжним дорученням № 7141 від 02.10.2014 – кошти в сумі 32603,10 грн як еквівалент 2000 євро, присуджених позивачу за рішенням ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України".
Між тим, позивач зазначає, що отримав менші суми ніж ті, що перераховувались Міністерством юстиції України згідно з вищезазначеними платіжними дорученням.
Так, замість 1188937,30 грн позивач фактично отримав 1182992,61 грн, тобто сума недоплати становить 5944,69 грн; замість 360439,50 грн – 358637,31 грн, тобто на 1802,19 грн менше; замість 353220,23 грн – 351454,13 грн, тобто на 1766,10 грн менше, замість 20,37 грн – 20,27 грн, тобто на 0,10 грн менше; замість 5010,77 грн – 4961,16 грн, тобто на 49,61 грн менше; замість 6285,70 грн – 6223,47 грн, тобто на 62,23 грн менше; замість 12387,28 грн – 12325,34 грн, тобто на 61,94 грн менше; замість 32603,10 грн – 32440,08 грн, тобто на 163,02 грн менше; замість 32444,18 грн – 32281,96 грн, тобто на 162,22 грн менше; замість 32564,06 грн – 32401,24 грн, тобто на 162,82 грн менше. 
Відтак позивач наголошує, що за рахунок утримання банківської комісії при перерахуванні Мін`юстом належних йому коштів на виконання рішень ЄСПЛ, він недоотримав 10174,92 грн. Відповідні розрахунки наведені у заяві позивача від 17.05.2021 (вх. № 26910/21).
Разом з тим позивач вважає, що у даному випадку банківські витрати на перерахування коштів повинна нести держава, що роз`яснено в листі начальника Департаменту виконання рішень ЄСПЛ від 20.11.2015, адресованому Урядовому уповноваженому у справах ЄСПЛ щодо застосування пені, її математичного розрахунку, роз`яснення алгоритму нарахування пені, порядку виплати заявникам коштів та відшкодування по рішенням ЄСПЛ.
Про вказану обставину позивач дізнався лише в серпні 2020 року під час апеляційного розгляду справи за № 802/1594/16-а, а тому вирішив звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Колегія суддів зазначає, що платіжними дорученнями, реквізити яких зазначені вище, відповідач перерахував на рахунок позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" кошти в сумі 1188937,30 грн, 360439,50 грн, 353220,23 грн, 20,37 грн, 5010,77 грн, 6285,70 грн, 12387,28 грн, 32603,10 грн, 32444,18 грн та 32564,06 грн. 
Водночас фактично на картку позивача, банком були зараховані менші суми, а саме 1182992,61 грн, 358637,31 грн, 351454,13 грн, 20,27 грн, 4961,16 грн, 6223,47 грн, 12325,34 грн, 32440,08 грн, 32281,96 грн та 32401,24 грн.
Тобто, при перерахуванні відповідних грошових коштів була утримана банківська чи інша комісія, яка становила: щодо сум до 10000 грн – 1% та щодо сум понад 10000 грн – 0,5%.
Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї адміністративної справи суд, в межах предмета позову, надає оцінку правомірності дій (бездіяльності) Міністерства юстиції України як суб`єкта владних повноважень, до якого фізичною особою, позивачем у справі, звернуто вимогу про вирішенні публічно-правового спору.
При цьому суд не може вдаватися до оцінки правовідносин, що виникли та існують між позивачем та ПАТ КБ "Приватбанк", оскільки такі мають цивільно-правовий характер та є поза сферою юрисдикції адміністративного суду.
Так, за клопотанням позивача, судом першої інстанції, прийнято рішення про витребування з Державної казначейської служби України додаткових доказів (документів та відомостей), пов`язаних з перерахуванням Мін`юстом на рахунок позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" коштів в сумі 1188937,30 грн на підставі платіжного доручення № 2994 від 03.08.2016.
13.08.2021 на виконання вимог суду від Державної казначейської служби України надійшов лист за № 5-10-10/16476 від 09.08.2021. 
В листі повідомляється, що 04.08.2016 Казначейством на підставі платіжного доручення Мін`юсту від 03.08.2016 № 2994 на рахунок ПАТ "КБ "Приватбанк" було перераховано кошти в сумі 1188937,30 грн (один мільйон сто вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот тридцять сім гривень 30 копійок). Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215, визначено вичерпний перелік завдань Казначейства, до яких не належить нарахування будь-яких комісій на платежі Клієнтів Казначейства. Таким чином, Казначейством при перерахування коштів в сумі 1188937,30 грн згідно з платіжним дорученням Мін`юсту від 03.08.2016 № 2994 не утримувалась банківська чи будь-яка інша комісія. 
Отже, на прикладі одного платіжного доручення суд встановив, що відповідач належним чином виконав свій обов`язок та в повному обсязі перерахував на банківський рахунок позивача кошти у зв`язку з виконанням рішення ЄСПЛ.
Крім того, відповідно до ст.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 5 квітня 2001 року № 2346-III: 1.30) платіжне доручення – розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.
Згідно із пунктами 22.1, 22.4 статті 22 вказаного Закону ініціювання переказу може здійснюватися за таким видом розрахункових документів як платіжне доручення.
Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: 
для платника – з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника;
для банку платника – з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.
Постановою Національного банку України № 22 від 21.01.2004 затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті.
У відповідності до пункту 3.1 цієї Інструкції платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.
Водночас додатки 3 та 9 до Інструкції до обов`язкових реквізитів платіжного доручення відносять зазначення цифрами та словами суми коштів, що перераховується з рахунку платника на рахунок отримувача.
Аналіз наведених правових норм засвідчує, що на підставі платіжного доручення, як одного з видів розрахункових документів, за дорученням платника та з його рахунку на рахунок отримувача здійснюється переказ тієї суми, яка визначена у платіжному дорученні. При цьому зазначення суми переказу цифрами та словами (прописом) унеможливлює допущення помилки під час перерахування потрібної суми. 
Як видно з платіжного доручення № 2994 від 03.08.2016 та інших платіжних доручень Міністерства юстиції України, Державна казначейська служба України за дорученням відповідача здійснювала перерахування на рахунок позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" тих коштів, які належали до виплати позивачу, будь-яких розбіжностей в сумах судом не встановлено. Більше того, сам позивач у своїй заяві від 17.05.2021 підтверджує, що у відповідних платіжних дорученням Мін`юст декларував правильні суми, які підлягали перерахуванню на його користь.  
За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними та відхиляє твердження апелянта, що саме внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) Міністерства юстиції України, зокрема за рахунок утримання банківської комісії, він недоотримав певні грошові кошти.
Водночас питання про те, чому на картку позивача зараховувались менші суми ніж ті, що перераховував відповідач, виходить за межі публічно-правового спору між сторонами та межі заявлених позовних вимог, а тому судом не досліджується. 
Крім того, суд не може погодитись з доводами позивача про те, що витрати на сплату банківської комісії у зв`язку з перерахуванням спірних сум повинна нести держава, в даному випадку – в особі Міністерства юстиції України.
Так, свою позицію позивач обґрунтовує з посиланням на лист начальника Департаменту виконання рішень ЄСПЛ Генерального директорату з прав людини та верховенства права Генерального секретаріату ЄСПЛ Женев`єва Майера від 20.11.2015 до Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ Бориса Бабіна. 
Проте зі змісту цього листа вбачається, що надані в ньому роз`яснення стосуються порядку нарахування та виплати пені у випадках затримки розрахунку у виплаті заявнику справедливої сатисфакції за рішенням ЄСПЛ.
Відповідно до ст.41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.
Таким чином, надані у вищезазначеному листі роз`яснення стосуються випадків виконання державою-відповідачем рішень ЄСПЛ про присудження заявникам справедливої сатисфакції у відповідності до положень ст.41 Конвенції та виплати пені, нарахованої за її несвоєчасну виплату. 
Поряд з цим, із тих коштів, які перераховувались позивачу Міністерством юстиції України і які є предметом розгляду в цій справі, лише окремі суми стосуються означених вище випадків, а саме: кошти в сумі 20,37 грн як пеня згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України" (платіжне доручення № 3225 від 24.08.2016), кошти в сумі 6285,70 грн як пеня згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Віннік та інші проти України" (платіжне доручення № 4821 від 22.10.2014), кошти в сумі 32444,18 грн як еквівалент 2000 євро згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Малахова та інші проти України" (платіжне доручення № 989 від 06.07.2014),  кошти в сумі 32564,06 грн як еквівалент 2000 євро згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Віннік та інші проти України" (платіжне доручення № 3879 від 03.08.2014) та кошти в сумі 32603,10 грн як еквівалент 2000 євро згідно з рішенням ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України" (платіжне доручення № 7141 від 02.10.2014).
Водночас решта коштів виплачувалась позивачу на виконання рішень національних судів, як-от постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 у справі №802/82/16-а, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004, рішення Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.11.2008, рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 14.01.2010, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.11.2010 та інших, в рамках виконавчих проваджень з виконання рішень ЄСПЛ у справах "Віннік та інші проти України", "Малахова та інші проти України" та "Яворовенко та інші проти України", в тому числі виконання додаткових заходів індивідуального характеру.
Тобто відповідні кошти не виплачувались позивачу безпосередньо за рішенням ЄСПЛ про присудження справедливої сатисфакції на підставі положень ст.41 Конвенції, що виключає можливість поширення на даний випадок (окрім виплати суми сатисфакції та пені) вищезазначених роз`яснень Департаменту виконання рішень ЄСПЛ від 20.11.2015.
До того ж, на думку суду, позивач невірно тлумачить наведені у цьому листі роз`яснення. 
Так, у відповідь на запитання "Чи покладаються на державу-відповідача витрати на банківські послуги за переказ відповідних сум на банківський рахунок заявника?" у листі надано роз`яснення наступного змісту: "Так, покладаються, до отримання сум банком заявника".
Колегія суддів зазначає, що вказані роз`яснення стосуються саме витрат на банківські послуги при перерахуванні державою-відповідачем сум справедливої сатисфакції, присудженої заявнику за рішенням ЄСПЛ, та сум пені, нарахованих за затримку у її виплаті.
Але навіть зі змісту наданих роз`яснень є очевидним, що держава несе витрати на банківські послуги лише до моменту отримання відповідних коштів банком заявника. Водночас усі наступні витрати заявника, в тому числі стягнення банківської комісії за надходження коштів на його поточний (картковий) рахунок, вважаються такими, що пов`язані зі сферою договірних відносин між банком та клієнтом, за які держава не може нести відповідальність. Адже особа самостійно обирає банківську установу, в яку їй перераховуються кошти, погоджується з умовами і вартістю обслуговування рахунку, комісіями та іншими платежами, які списуються банком.
Наведене додатково підтверджується листом Департаменту виконання рішень ЄСПЛ Генерального директорату з прав людини та верховенства права Генерального секретаріату ЄСПЛ від 13.02.2013. В цьому листі щодо банківської комісії заявнику надані роз`яснення про те, що "коли вказаний Вами банк стягує з Вас плату (загальні платежі на утримання рахунків або індивідуальні платежі за кожну транзакцію), це має вважатись особистою справою між приватними особами, тобто між Вами і Вашим банком".
З огляду на викладене і беручи до уваги, що відповідними платіжними дорученнями Міністерства юстиції України підтверджується факт перерахування на банківський рахунок позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" належних йому коштів в повному обсязі, а саме в сумі 1188937,30 грн, 360439,50 грн, 353220,23 грн, 20,37 грн, 5010,77 грн, 6285,70 грн, 12387,28 грн, 32603,10 грн, 32444,18 грн та 32564,06 грн, суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача щодо протиправної бездіяльності відповідача під час виплати йому коштів на виконання рішень ЄСПЛ, в тому числі при здійсненні додаткових заходів індивідуального характеру.
При цьому суд враховує, що Мін`юст здійснював перераховування коштів за тими реквізитами карткового рахунку в ПАТ КБ "Приватбанк", які повідомлялися позивачем особисто та саме в цілях виконання рішень ЄСПЛ, що позивач підтверджує у заяві від 17.05.2021 (вх. №26910/21).
Щодо наданих позивачем документів з ПАТ КБ "Приватбанк", в тому числі листа від 15.06.2021 за № 20.1.0.0.0/7-210609/12693, то, на переконання суду, такі жодним чином не підтверджують протиправності дій (бездіяльності) Мін`юсту, як суб`єкта владних повноважень, та не свідчать про факт недоплати позивачу спірних коштів відповідачем.
Крім того, суд погоджується з доводами відповідача про те, що перерахуванням Державною казначейською службою України коштів на банківський рахунок позивача Міністерство юстиції України виконало свій обов`язок перед позивачем і подальші питання, пов`язані з рухом цих коштів, стосуються договірних правовідносин між позивачем та відповідною банківською установою.
Позивач також зазначає, що в Додатках до рішення ЄСПЛ у справах "Віннік та інші проти України" та "Малахова та інші проти України" є низка рішень національних судів, за якими з ВДВС Печерського РУЮ м.Києва, ГТУЮ у м.Києві та Відділу примусового виконання рішень ДВС м.Києва на користь позивача стягнуто кошти на загальну суму 13212,00 грн. Але, як зазначає позивач у позовній заяві, Міністерство юстиції України помилково зарахувало ці кошти як борг ДАК "Укрресурси". Відтак позивач вважає, що відповідача необхідно зобов`язати сплатити позивачу цю суму.
Разом з тим вказані вимоги суд розцінює як намагання позивача повторно отримати від держави одній й ті ж суми відшкодування, що є недопустимим. 
Також суд зважає на те, що визначення "природи" коштів, які перераховувались позивачу на виконання рішень ЄСПЛ, здійснював не відповідач, а державний виконавець в рамках відповідних виконавчих проваджень. Тобто відповідач перераховував кошти на рахунок позивача за тим призначенням платежу, яке зазначалося у вимозі (дорученні) державного виконавця. Зрештою, на думку суду, вирішальним у даному випадку є той факт, що позивач отримав кошти, а не те, за яким призначенням вони перераховувались. 
Крім того, згідно з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 09.02.2021 у справі № 120/1592/19-а, усі дії, спрямовані на виконання рішення ЄСПЛ, здійснюються у порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження", у межах відкритого на виконання такого рішення виконавчого провадження.
Отже, вимоги позивача про зобов`язання Міністерство юстиції України виплатити 13212,00 грн. є безпідставними також і з цих мотивів.
Також суд зазначає, що у позовній заяві позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача у недовиплаті йому коштів при здійсненні додаткових заходів індивідуального характеру на виконання рішень ЄСПЛ та зобов`язати відповідача виплатити недоплачені у зв`язку з цим кошти в сумі 28660,69 грн, а також втрачену частину коштів за несвоєчасну їх виплату та інфляцію за затримку у їх виплаті в сумі 922742,47 грн.
В подальшому позивач своїм правом на зміну підстав або предмета позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог не скористався та відповідної заяви в порядку, передбаченому статтею 47 КАС України, не подав.
Відтак, з урахуванням принципу диспозитивності, суд розглядає справу не інакше як за позовною заявою та в межах позовних вимог (ч.2 ст.9 КАС України).
Отже, суд виходить з того, що позивач заявив вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною і про зобов`язання відповідача до вчинення певних дій у зв`язку з такою бездіяльністю.
Дійсно, способи захисту порушених прав фізичної та юридичної особи у сфері публічно-правових відносин визначаються статтею 5 КАС України.
Згідно з частиною першою вказаної статті кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Наведене узгоджується з повноваженнями суду при вирішенні справи. Зокрема, відповідно до п.4 ч.1 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, для прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд неодмінно повинен встановити факт його бездіяльності та констатувати її протиправний характер внаслідок порушення прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача-суб`єкта владних повноважень.   
Водночас протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень – це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Мін`юсту, яка полягає у виплаті йому не в повному обсязі коштів при їх перерахуванні на банківський рахунок позивача у зв`язку з виконанням рішень ЄСПЛ, та, як наслідок, зобов`язати відповідача виплатити позивачу недоплачені суми коштів, а також втрачену частину доходу за несвоєчасну їх виплату та інфляцію за затримку у їх виплаті.
Втім, під час розгляду справи судом, в межах предмета позову, не встановлено у діяннях відповідача ознак неправомірної поведінки щодо позивача, і за результатами вирішення справи суд дійшов висновку, що відповідач не допустив бездіяльності, яку позивач оскаржує та яку вважає протиправною.
Отже, відсутні підстави для задоволення й позовних вимог зобов`язального характеру (про виплату недоплачених коштів, а також втраченої частини доходів за несвоєчасну їх виплату та інфляцію за затримку у їх виплаті), які у даному випадку залежать від задоволення вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною.
У позовній заяві позивач також зазначає, що сума в 1182992,61 грн підлягала виплаті йому ще в жовтні 2014 року на виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі "Яворовенко та інші проти України", але фактично була виплачена лише в серпні 2016 року, тобто із затримкою у майже два роки, у зв`язку з чим зазнала інфляції на суму 299296,97 грн. Крім того, оскільки відповідач виплатив 1182992,61 грн замість 1188937,30 грн, за чотири роки з дня проведення виплати (2016-2021 рр.) ця сума зазнала інфляції та знецінення на 623445,50 грн. Тому позивач визначив втрачену частину доходів за їх несвоєчасну виплату та інфляцію у зв`зку із затримкою у їх виплаті загалом в сумі 922742,47 грн.
Оцінюючи доводи позивача в цій частині, суд повторно наголошує, що згідно з платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 2994 від 03.08.2016 відповідач виплатив позивачу кошти в сумі 1188937,30 грн, тобто в повному обсязі.
При цьому вказана сума була визначена постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 у справі № 802/82/16-а, а її перерахування позивачу здійснювалося Департаментом ДВС Міністерства юстиції України саме на виконання цього судового рішення, після набрання ним законної сили. 
Відтак безпідставними суд вважає твердження позивача про те, що кошти в сумі 1188937,30 грн мали бути виплачені йому до жовтня 2014 року, але фактично виплачені тільки у серпні 2016 року.
Це підтверджується й тим, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.08.2016 прийнято звіт Департаменту ДВС Міністерства юстиції України про виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 у справі № 802/82/16-а. Водночас цією ухвалою констатовано повне виконання даного рішення суду про зобов`язання відповідача в порядку виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України" (виконавче провадження ВП № 44360795) виплатити ОСОБА_1 заборгованість ДАК "Укрресурси" за рішеннями національних судів, які набрали законної сили, в сумі 1188937,30 грн.
Наведене додатково свідчить про безпідставність позовних вимог в частині зобов`язання Міністерство юстиції України виплатити позивачу втрачену частину коштів за несвоєчасну їх виплату та інфляцію за затримку у їх виплаті в сумі 922742,47 грн.
Окрім того, суд враховує, що питання проведення з позивачем повного розрахунку на виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України" неодноразово було предметом судового розгляду і багатьма судовими рішеннями, які набрали законної сили, підтверджується факт повного та фактичного виконання вказаного рішення.
Так, рішеннями національних судів усіх інстанцій в справі № 802/82/16-а констатовано невиконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі "Яворовенко та інші проти України" лише в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004, та при цьому визначено суму недоплати, яка підлягає виплаті позивачу в порядку виконання цього рішення в розмірі 1188937,30 грн. Також відповідними судовими рішеннями підтверджено суму розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з роботи в ДАК "Укрресурси" в загальному розмірі 1900147,03 грн, з яких 711209,73 грн вже було виплачено позивачу на час розгляду справи № 802/82/16-а.
Крім того, у справах № 802/1462/16-а, № 802/840/16-а та № 120/1132/19-а судами встановлено, що рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 в частині виконання рішення Замостянського районного суду від 01.03.2004 є виконаним. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 120/1132/19-а зазначено, що виконавче провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України" завершене. Питанню щодо повноти виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України" у частині, що стосується позивача, була надана оцінка у справах № 802/1462/16-а та № 802/840/16-а. 
Водночас особливу увагу суд звертає на висновки Верховного Суду, наведені в одному з останніх його рішень, постановлених у правовідносинах між позивачем та Міністерством юстиції України. Йдеться про постанову Верховного Суду від 09.02.2021 у справі № 120/1592/19-а.
Вказаною постановою залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 та залишено без змін рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20.09.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2020. 
При цьому Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, ураховуючи факт закінчення виконавчого провадження з виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України" та, серед іншого, зазначив таке:
"…Зі змісту судових рішень у справах № 802/1462/16-а, № 802/840/16-а, № 120/1132/19-а, які набрали законної сили, вбачається, що у межах виконавчого провадження № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі № 25663/02 позивачеві виплачено кошти у загальному розмірі 1900147,03 грн, у тому числі 1188937,30 грн, перерахованих ВПВР Департаменту ДВС МЮУ згідно з платіжним дорученням № 2994 від 03.08.2016, а вказане виконавче провадження закінчено у зв`язку з повним виконанням. При цьому закінчення виконавчого провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" від 17.04.2014 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" було обумовлено саме фактом підтвердження виконання усіх судових рішень національних судів, зазначених у Додатку до вищезазначеного рішення ЄСПЛ від 17.07.2014, як таких, що підлягали виконанню…".
"…Отже, ураховуючи факт закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у зв`язку з повним його виконанням, колегія суддів погоджується також із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у МЮ України обов`язку вчиняти дії по його виконанню поза межами відповідного виконавчого провадження…".
"…Колегія суддів не приймає до уваги доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій обставин, встановлених у судових рішеннях у справах № 802/82/16-а, № 802/922/18-а, № 802/2272/16-а, № 120/133/19-а, № 120/134/19-а, оскільки обставини, встановлені судовим розглядом у цих справах не спростовують факт закінчення виконавчого провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення ЄСПЛ у справі № 25663/02 "Яворовенко та інші проти України" від 17.07.2014 на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV, тобто у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі..". 
Таким чином, висновками у наведених вище судових рішеннях, які набули статусу остаточних, підтверджується як факт проведення з позивачем повного розрахунку на виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші проти України", так і неможливість вчинення Міністерством юстиції України будь-яких дій, пов`язаних з виконанням цього рішення, поза відповідним виконавчим провадженням.
Разом із заявою від 17.05.2021 про надання додаткових письмових доказів позивач також надав розрахунок, згідно з яким втрачена частина грошових доходів (коштів) у зв`язку з порушенням термінів їх виплати становить 761404,72 грн. Підставою для нарахування компенсації позивач зазначає те, що на виконання рішення ЄСПЛ у справі "Віннік та інші проти України" від 07.11.2013 позивач отримав кошти в сумі 351454,13 грн лише в липні 2014 року, тоді як граничним строком виплати є три місяці і такий строк завершився в лютому 2014 року. За рішенням ЄСПЛ у справі "Малахова та інші України" від 12.12.2013 позивач отримав кошти в сумі 358637,31 грн в липні 2014 року при граничному строку – березень 2014 року. Для виконання рішення ЄСПЛ у справі "Яворовенко та інші України" від 17.07.2014 відповідач мав три місяці, тобто до жовтня 2014 року, але кошти в сумі 1182992,61 грн лише в серпні 2016 року.
Однак вказаний розрахунок суд визнає неналежним доказом, а тому при вирішенні справи до уваги не бере.
Суд зазначає, що розрахунок позивача не відповідає заявленим позовним вимогам та виходить за межі предмету доказування. 
На думку суду, подаючи відповідний розрахунок, позивач у позапроцесуальний спосіб змінює підстави та предмет позову, оскільки визначає у ньому нові, відмінні від позовної заяви підстави для нарахування втраченої частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, нараховуючи при цьому інші суми ніж, ті що наведені у мотивувальній та прохальній частинах позовної заяви. 
Між тим, заяви в порядку статті 47 КАС України позивач до суду не подавав, а тому розгляд та вирішення цієї справи може здійснюватися судом не інакше як за позовною заявою та в межах заявлених у ній позовних вимог. 
Щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає, що вони є похідними від основних вимог про вирішення публічно-правового спору, і можливість їх задоволення напряму залежить від визнання адміністративним судом протиправними оскаржуваних рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо виплати позивачу в повному обсязі коштів у зв`язку з виконанням рішень ЄСПЛ, не підлягають задоволенню також похідні позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди.
Доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального  права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують,  то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2021 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі   18 листопада 2021 року.

Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Боровицький О. А.    Курко О. П.