ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9367/21 Справа № 208/126/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.,
при секретарі - Усик А.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат», про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди , - 
В С Т А Н О В И В:
               У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат», у якому заявив вимоги про зміну формулювання причин звільнення.
       У лютому 2021 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, у якій позивач просив суд:
-- визнати наказ ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» № 1084 від 10 грудня 2020 року «про звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП України» незаконним та скасувати його;
-- поновити позивача на роботі у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на посаді інженера у відділі контролю поставок;
-- стягнути з ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу ( з 10 грудня 2020 року по дату винесення рішення суду ) без утримання податків і платежів; в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 гривень; витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 гривень.
       В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено про незгоду з рішенням відповідача щодо його звільнення, чим порушено його гарантії визначені КЗпП, відсутність підстав стверджувати його відсутність на роботі 24.11.2020 року, оскільки відповідачем не було повідомлено позивача про необхідність виходу на роботу самеу цей день, так як за графіком роботи, днями виходу його на роботу були середа, четвер, п`ятниця, в той же час як 24.11.2020 рік є вівторком. Про необхідність свого виходу на роботу 24.11.2020 року, позивач дізнався лише 02.12.2020 року, коли від нього витребували пояснення щодо відсутності на роботі 24.11.2020 року. Таким чином причини звільнення позивача, викладені у наказі № 1085 від 10.12.2020 року, не відповідають фактичним обставинам.
       Крім того, до прийняття рішення про звільнення позивача, роботодавець виносив інші рішення з підстав не виходу його на роботу саме 24.11.2020 року - відповідач своїм розпорядженням по службі № 84 від 30.11.2020 року позбавив його виробничої премії за невихід на роботу 24.11.2020 року, а вже 04.12.2020 року винесено було Розпорядження по службі за № 86, яким було скасовано попереднє розпорядження, і виробничу премію було нараховано в повному об`ємі, що підтверджує відсутність вини позивача у невиході на роботу 24.11.2020 року.
       Також позивач зазначив, що у листопаді він знаходився у щорічній відпустці та першим робочим днем після відпустки є 25.11.2020 року, що відповідає графіку його роботи. Про те, що він повинен стати до роботи після відпустки саме 24.11.2020 року (вівторок), тобто у день який не входить до графіку його роботи з неповним робочим часом (середа, четвер, п`ятниця) представники відповідача у наказі про відпустку не зазначали та його про це не повідомляли. 
       Лише 02.12.2020 року у позивача та всіх інших робітників, які працювали з ним за графіком 7А604, в одній зміні, і також не вийшли 24.11.2020 року на роботу, роботодавець відібрав пояснення з цього приводу. 
       Але і у своїх поясненнях позивач зазначив, що йому не було доведено до відома про необхідність виходу 24.11.2020 року як додаткового дня роботи.
       Крім того, незаконним звільненням позивачу завдано моральні страждання, які він оцінив у 5000 гривень, які він просив стягнути з відповідача.
       Також він просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дати його звільнення і до дня поновлення на роботі та 3000 гривень на відшкодування понесених ним витрат на отримання правничої допомоги.
       Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
       Визнано незаконним та скасовано наказ № 1085 від 10 грудня 2020 року відповідача «Про застосування дисциплінарного стягнення - звільнення з комбінату позивача за скоєний прогул без поважних причин 24.11.2020, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України».
       Поновлено позивача на роботі у відповідача з 10 грудня 2020 року на посаді інженера відділу контролю постачань.
       Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 грудня 2020 року по 13 серпня 2021 року включно у розмірі 41688 гривень 32 копійки без утримання податків і платежів, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 1000 гривень та в рахунок понесених витрат на правничу допомогу 3000 гривень.
       Допущено негайне виконання рішення щодо поновлення на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 5301 гривні 38 копійок.
       В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
       Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 06 вересня 2021 року стягнуто з ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на користь держави 3632 гривні у відшкодування судових витрат. 
               Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. 
               У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення.
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 15.10.2005 року був прийнятий на роботу у ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» на посаду охоронця, в управління охорони.
       13.12.2006 року ОСОБА_1 переведений до управління економічної безпеки інженером відділу контролю забезпечення поставок.
       01.06.2010 року ОСОБА_1 на підставі удосконалення структури управління комбінатом призначений інженером відділу контрою поставок.
       22.06.2020 року позивачу оголошено догану за невиконання своїх посадових обов`язків за наказом № 480 від 22.06.2020 року (а.с. 232-233).
       10.12.2020 року ОСОБА_1 звільнений за прогул без поважних причин п. 9 ст. 40 КЗпП України з ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» (а.с. 62).
       Станом на 01.12.2020 року ОСОБА_1 не був членом будь-якої профспілки як робітник комбінату, що підтверджено відповідними довідками. (а.с. 58-60)
       Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні його з роботи. 
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України, у зв*язку з чим наявні підстави для поновленя позивача на роботі та, відповідно, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11 грудня 2020 року по 13 серпня 2021 року включно у розмірі 41 688 гривень 32 копійки без утримання податків і платежів та у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 1000 гривень.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Статтею 31 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.
       Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
       Частина 1 статті 58 КЗпП України передбачає, що при змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку.
       Згідно з положеннями ст.69 КЗпП України, визначено, що на підприємствах, в установах, організаціях, зупинення роботи яких неможливе з виробничо-технічних умов або через необхідність безперервного обслуговування населення, а також на вантажно-розвантажувальних роботах, пов`язаних з роботою транспорту, вихідні дні надаються в різні дні тижня почергово кожній групі працівників згідно з графіком змінності, що затверджується власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації.
       Статтею 71 КЗпП України передбачено, що робота у вихідні дні забороняється. Залучення окремих працівників до роботи у ці дні допускається тільки з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) підприємства, установи, організації і лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині другій цієї статті.
       Згідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» (а.с. 92-105):
П. 3.3. – працівники комбінату зобов`язані дотримуватися дисципліни праці – основи порядку на виробництві, вчасно і точно виконувати розпорядження адміністрації, використовувати свій робочий час для продуктивної праці, не допусти дій, що заважають іншим працівникам виконувати їхні трудові обов`язки.
П. 4.2. на адміністрацію комбінату покладається відповідальність – раціонально організовувати працю працівників з урахування їхньої спеціальності і кваліфікації, забезпечувати своєчасне, до початку дорученої роботи, ознайомлення з встановленими завданнями і контролювати використання працівниками робочого часу протягом зміни;
П. 4.4. на адміністрацію комбінату покладається відповідальність – вчасно доводити до персоналу структурних підрозділів встановлені виробничі завдання, забезпечувати їх виконання з найменшими витратами трудових, матеріальних і фінансових ресурсів;
П.п. 2 П. 5.1. – графіки робіт затверджуються начальником управління персоналом, узгоджуються з профспілковим комітетом комбінату і доводяться до відома працівників не пізніше, ніж за два місяці до введення їх у дію.
П. 5.2. – адміністрація структурного підрозділу організує табельний облік фактичного часу перебування працівників на роботі, контроль за їх своєчасною явкою на роботу, перебування на робочих місцях та залишенням роботи. Явка на роботу і залишення роботи контролюється особами, відповідальними за облік робочого часу відповідно до вимог «Інструкції з обліку використання робочого часу і ведення табельного обліку ПАТ «Дніпровський меткомбінат».
П. 7.1. – Порушення трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, тягне застосування заходів дисциплінарного стягнення, а також застосування інших заходів, передбачених чинним законодавством.
       Згідно до Положення про порядок проведення змінно-зустрічних зборів в структурних підрозділах комбінату (а.с. 100), визначено:
П. 5 – організація і проведення змінно-зустрічних зборів покладаються на керівника зміни (служби, ділянки, бригади) і профгрупорга.
П. 6 – Змінно-зустрічні збори проводяться в спеціально обладнаному приміщенні. На збори зобов`язаний з`являтися весь персонал даної зміни (служб, ділянки, бригади).
В «Журналі змінно-зустрічних зборів» обов`язково відображається кількість присутніх на них працівників.
П. 9.3.4. Порядок проведення змінно-зустрічних зборів передбачає: інформацію керівника зміни (служби, ділянки), що включає інформацію про випадки порушення трудової дисципліни, громадського порядку на території комбінату.
       Так, наказом ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» № 1217 від 01.10.2019 року «про зміни в організації виробництва та праці структурних підрозділів», підписаним генеральним директором ОСОБА_2 , для працівників комбінату тимчасово, на період зупинки роботи основних агрегатів та обладнання, введено режим неповного робочого часу за графіком 7А з зайнятістю не більше 60% від балансу робочого часу з оплатою за фактично відпрацьований час, терміном з 01.12.2019 року (а.с. 35-36), з яким ознайомлений позивач особисто під підпис 07.10.2019 року.
       Згідно з наказом ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» за № 1367 від 27.11.2019 року «про введення графіків роботи з неповним робочим часом» введено з 01.12.2019 року в дію графіки роботи з неповним робочим часом згідно додатку, яким визначено що номер графіку 7А604 застосовується для працівників комбінату, які працюють в режимі неповного робочого часу з зайнятістю 60% від балансу робочого часу, за триденним робочим тижнем, в одну зміну (денну), тривалість зміни 7,71 години, вихідні (субота, неділя, понеділок, вівторок) (а.с. 14-16, 37-38).
       З даним наказом № 1367 позивач ознайомлений 02.12.2019 року (а.с. 38 – зворотна сторона).
       07.10.2019 року ОСОБА_1 отримано попередження про істотні зміни в умовах праці. (а.с. 39).
       02.12.2019 року за розпорядженням директору з безпеки ПАТ «Дніпровський меткомбінат» «про зміну графіку та режиму роботи» за № 90,згідно з наказом по комбінату № 1217 від 01.10.2019 року та наказом № 1367 від 27.11.2019 року «Про введення графіків роботи з неповним робочим часом», змінено графік роботи № 7А (для працівників комбінату, що працюють за п`ятиденним робочим тижнем в одну зміну (денну), тривалість зміни 8 годин) на графік № 7А604 (для працівників комбінату, які працюють в режимі неповного робочого часу з зайнятістю 60% від балансу робочого часу, за триденним робочим тижнем, в одну зміну (денну), тривалістю зміни 7,71 години, вихідні (субота, неділя, понеділок, вівторок) наступним працівникам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,, ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (а.с. 40).
       З розпорядженням № 90 від 02.12.2019 року позивач ознайомлений під підпис 02.12.2019 року.
        Так, у грудні 2019 року директором по персоналу ОСОБА_9 затверджено графік № 7А604 календар на 2020 рік для робітників комбінату, працюючих у режимі неповного робочого часу з зайнятістю 60% від балансу робочого часу, за триденним робочим тижням, в одну зміну (денну), вихідні дні (субота, неділя, понеділок, вівторок) (а.с. 10-12, 41-43), з яким позивач ознайомлений 03.01.2020 року.
       Таким чином, судом першої інстанції в ході судового розгляду встановлено що згідно до затвердженого Графіку № 7А604 календар на 2020 рік, як додаткові робочі дні із визначенням робочої зміни, для бухгалтерського обліку визначені лише 3 березня, 29 вересня, 30 жовтня 2020 року.
       24 листопада 2020 року є вівторком, який не входить до визначеного часу зайнятості по графіку № 7А604 на 2020 рік триденної робочої неділі (середа, четвер, п`ятниця) який стосується позивача ОСОБА_1 , а входить до переліку вихідних днів за визначеним графіком, яким є в тому числі і вівторок.
       Відповідачем не оспорено факт того, що в період з 05.11.2020 року по 20.11.2020 року позивач ОСОБА_1 знаходився у плановій відпустці.
       Доказів того, що в наказі про надання відпустки ОСОБА_1 зазначено, що позивач зобов`язаний стати до роботи саме у вівторок 24.11.2020 року, який не входить до основних робочих днів позивача – середа, четвер, п`ятниця, відповідачем не надано.
       За наведених обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 24 листопада 2020 року був неробочим днем для позивача. Тому відсутній факт прогулу в зазначений день, і, як наслідок, - правові підстави для звільнення позивача за п.4 ст.40 КзпП України.
       Тобто висновок суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі є правильним, законним та обгрунтованим.
       У зв”язку з вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що 24 листопада 2020 року у позивача був робочим днем, у який позивач не вийшов на роботу, через що був звільнений на підставі п.4 ст.40 КзпП України.
       Посилання відповідача на те, що згідно графіку роботи на 2020 рік № 7А604 24 листопада для позивача був робочим днем, було предметом дослідження у суді першої інстанції, їм дано належну правову оцінку. Зазначені доводи спростовуються наведеними вище обставинами. 
       Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права матеріалами справи не підтверджені.
       Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд зазначає про наступне.
Статтею 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).
Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (Порядок).
Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи               з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно із графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
       Оскільки суд першої інстанції встановив наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, то наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача сум, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України, так як при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
       Колегією суддів перевірено розрахунок суми середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Він є правильним, зроблений з урахуванням довідок, наданих сторонами у справі на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
       Також правильним є висновок суду першої інстанції першої інстанції про наявність правових підстав відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди, оскільки при його звільненні підприємством порушено норми трудового законодавства, в той час, як підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
       За наведених обставин доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
       Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції, який дав їм належну оцінку та навів мотиви відхилення цих доводів. 
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» залишити без задоволення.
       Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 серпня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               Т.Р. Куценко

                                                                               М.О. Макаров