ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" грудня 2021 р.           Справа№ 910/9336/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Козир Т.П.
суддів:            Кравчука Г.А. 
          Коробенка Г.П. 
 
 при секретарі Вага В.В.
за участю представників сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Гвоздіка О.В. самопредставництво; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Громадської організації "Вільна адвокація"
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.10.2021  (повний текст складено 29.10.2021)
у справі №910/9336/21 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом Громадської організації "Вільна адвокація"
до Фонду державного майна України
про визнання недостовірною публічної інформації та зобов`язання спростувати недостовірну публічну інформацію,

УСТАНОВИВ:
У червня 2021 року Громадська організація "Вільна адвокація"  (далі - позивач) звернулась у Господарський суд міста Києва з позовом до Фонду державного майна України (далі - відповідач), у якому просило визнати недостовірною публічну інформацію, оприлюднену відповідачем в біографічній довідці заступника Голови Фонду державного майна України ОСОБА_1, розміщеній на офіційному веб-сайті Фонду державного майна України, а саме: "Має досвід управління підприємствами з товарообігом понад 1,5 млрд. доларів США на рік, реалізації масштабних проектів з побудови вертикально-інтегрованого управління, трансформації організаційних структур, побудови інформаційних систем менеджменту" та зобов`язати відповідача спростувати недостовірну публічну інформацію шляхом оприлюднення достовірних відомостей на офіційному веб-сайті відповідача.
Позовні вимоги мотивовані тим, що оприлюднена відповідачем публічна інформація є недостовірною та не відповідає дійсності, докази на обґрунтування такої публічної інформації відповідачем на офіційному веб-сайті не наведені, а у відкритих джерелах, зокрема, у мережі Інтернет взагалі відсутні.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що позивачем не аргументовано та не надано жодних доказів на підставі яких, на думку позивача, наведена публічна інформація на офіційному веб-сайті Фонду щодо ОСОБА_1 є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року закрито провадження у справі та роз`яснено Громадській організації "Вільна адвокація", що позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Не погодившись з прийнятою ухвалою суду, Громадська організація "Вільна адвокація" звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу  та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом порушені норми процесуального права та неповно з`ясовні обставини, що  мають значення для справи, оскільки Фонд зобов`язаний надавати і оприлюднювати  достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію; між Фондом та позивачем існують правовідносини, що передбачені та регламентовані Конституцією, Законами України "Про інформацію", "Про доступ до публічної інформації", тому в разі порушення Фондом їх приписів розгляд спорів з таких правовідносин здійснюється в порядку господарського судочинства; крім цього, у підготовчому засіданні судом було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку із необґрунтованістю доводів, викладених у клопотанні; фактично підготовче провадження не закривалось, наявні у матеріалах справи докази судом не досліджувались.
Позивач був належним чином повідомлений про дату  та час судового засідання, представника у судове засідання не направив, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги. 
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржувану ухвалу без змін.
Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач. звертаючись до суду з даним позовом, зазначив, що до Громадської організації "Вільна адвокація" від члена останньої - ОСОБА_2., яка також є акціонером АТ "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат", надійшло звернення щодо протиправного, на її думку, призначення ОСОБА_1. заступником Голови Фонду державного майна України - центрального органу виконавчої влади, що контролює і здійснює управління господарською діяльністю АТ "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат", а також оприлюднення на офіційному сайті Фонду державного майна України недостовірної інформації у біографічній довідці заступника Голови Фонду державного майна України ОСОБА_1.
Вказаним зверненням член Громадської організації "Вільна адвокація" ОСОБА_2., з метою захисту її прав, зокрема, права на отримання достовірної інформації, просила Громадську організацію звернутися, відповідно до п. 4.1.2 Статуту, до суду з позовом про визнання недостовірною публічної інформації з біографічної довідки заступника Голови Фонду державного майна України - ОСОБА_1., оприлюдненої на офіційному сайті Фонду державного майна України, та спростування такої недостовірної інформації.
Зі змісту Статуту Громадської організації "Вільна адвокація" вбачається, що вказана громадська організація створена на добровільних засадах на підставі спільних інтересів фізичних осіб, що поділяють мету і завдання цієї організації, а саме - захист прав та свобод членів, задоволення суспільних, економічних, соціальних та інших інтересів організації та інших осіб.
Відповідно до п. 4.1.2. Статуту Громадської організації "Вільна адвокація" для здійснення своїх цілей і завдань має право представляти і захищати права і законні інтереси свої членів (на безоплатній основі) в органах державної влади і місцевого самоврядування, громадських органах та в судах, а також перед іншими фізичними та юридичними особами всіх форм власності.
Під час підготовчого провадження відповідачем подавалось клопотання про закриття провадження у справі, з посиланням на те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, та клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, з посиланням на не доведення позивачем наявності підстав для звернення до суду в інтересах ОСОБА_2 та  відсутності у позивача порушеного права, яке може бути відновлено в судовому порядку. 
У задоволенні вказаних клопотань було відмовлено протокольною ухвалою від 29.09.2021, оскільки, за висновками суду, спір у даній справі не є публічно-правовим, а також відсутні підстави для залишення позову без розгляду. 
Оскаржуваною ухвалою Господарського суду міста Києва від 27 жовтня 2021 року закрито провадження у справі та роз`яснено Громадській організації "Вільна адвокація", що позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Ухвала мотивована тим, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки даний позов було подано позивачем з метою захисту немайнових інтересів ОСОБА_2 , як фізичної особи, з метою захисту її особистого права на отримання достовірної публічної інформації.
Північний апеляційний господарський суд погоджується із цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 124 Конституції України унормовано, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За змістом ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно з ст.ст. 5, 7, 8 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується з положеннями ч.6  ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто, передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
При цьому визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Таку правову позицію наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №920/40/19.
Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів   у   справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. 
Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи   у   спорах, що виникають   у   зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у   визначених законом випадках, зокрема: справи у  спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи   у   спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи   у   спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб   у   сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; інші справи   у   спорах між суб`єктами господарювання.
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність   у   законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність   у   законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Зазначений правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі   № 904/1083/18.
Предметом розгляду даного спору є вимоги позивача про визнання інформації недостовірною і зобов`язання відповідача спростовувати цю інформацію, а зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою подання позову є звернення члена Громадської організації ОСОБА_2., поданого з метою захисту Громадською організацією її прав шляхом звернення до суду із даним позовом.
Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
За змістом частин першої - третьої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, яка здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.
Вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України.     
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №910/8729/18 визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №646/6644/17 зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.
У  постанові від 07 квітня 2020 року у справі №904/6125/20, предметом розгляду якої було питання представництва громадською організацією прав та охоронюваних  законом інтересів своїх членів, Велика Палата Верховного Суду зробила наступні висновки: 
- відповідно до статті 1 Закону України "Про громадські об`єднання" громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів; за організаційно-правовою формою воно утворюється як громадська організація або громадська спілка. Громадська організація - це громадське об`єднання, засновниками та членами (учасниками) якого є фізичні особи. Громадське об`єднання зі статусом юридичної особи є непідприємницьким товариством, основною метою якого не є одержання прибутку;
- Статут громадського об`єднання, зокрема, має містити відомості про мету (цілі) та напрями його діяльності; повноваження керівника, вищого органу управління, інших органів управління громадського об`єднання, порядок їх формування та зміни складу, термін повноважень, а також порядок визначення особи, уповноваженої представляти громадське об`єднання, та її заміни (для громадських об`єднань, що не мають статусу юридичної особи) (стаття 11 Закону України "Про громадські об`єднання");
- частиною другою статті 21 цього Закону встановлено, що громадське об`єднання зі статусом юридичної особи наділено правами бути учасником цивільно-правових відносин, набувати майнові і немайнові права відповідно до законодавства; здійснювати відповідно до закону підприємницьку діяльність безпосередньо, якщо це передбачено статутом громадського об`єднання, або через створені в порядку, передбаченому законом, юридичні особи (товариства, підприємства), якщо така діяльність відповідає меті (цілям) громадського об`єднання та сприяє її досягненню. Відомості про здійснення підприємницької діяльності громадським об`єднанням включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
- отже, засновники (учасники) громадського об`єднання зі статусом юридичної особи наділяють таке об`єднання певними повноваженнями (компетенцією), що не виключає делегування йому функцій представництва для захисту їхніх прав та інтересів у правовідносинах із третіми особами, в тому числі щодо судового захисту;
- як убачається зі змісту позовної заяви, ГО "Юристи за екологію" звернулася до суду з позовом у цій справі на захист прав сорока восьми фізичних осіб на проживання у безпечному довкіллі з вимогами про стягнення на користь цих осіб моральної та матеріальної шкоди. Відтак виконання цього рішення пов`язане із задоволенням майнових вимог щодо фізичних осіб. Отже, у зазначеному спорі позивач у статусі громадської природоохоронної організації захищає не власні інтереси як юридичної особи, а фактично діє в інтересах фізичних осіб - членів ГО "Юристи за екологію" та представляє їхні інтереси в суді на підставі положень Орхуської конвенції;
- між ГО "Юристи за екологію" та відповідачами - гірничодобувними підприємствами, що здійснюють негативний вплив на довкілля регіону проживання фізичних осіб, які об`єдналися у ГО "Юристи за екологію" задля захисту своїх екологічних прав, відсутні господарські правовідносини в розумінні статті 3 ГК України, наявність яких є визначальним при віднесенні спору між юридичними особами до компетенції господарських судів;
- Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач як природоохоронна громадська організація, представляючи інтереси своїх членів - фізичних осіб, помилково визначив належність цього спору до господарської юрисдикції з посиланням на відповідність його суб`єктного складу вимогам статті 4 ГПК України. Позов у цій справі подано громадською організацією в інтересах сорока восьми фізичних осіб згідно з переліком, визначеним як додаток 1 до позовної заяви, задля захисту їх екологічних прав, тобто в інтересах фізичних осіб, які є членами позивача, а не на захист його власних інтересів як юридичної особи; 
- аналізуючи характер правовідносин, з яких виник спір у цій справі, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що спірні правовідносини виникли між фізичними особами, які, стверджуючи про заподіяння їм матеріальних збитків та моральної шкоди за результатами господарської діяльності відповідачів - юридичних осіб, уповноважили на представництво своїх інтересів створену ними громадську організацію. У зазначеному спорі громадська природоохоронна організація, звернувшись з позовом до відповідачів про відшкодування збитків та моральної шкоди, реалізувала передбачені її статутними завданнями представницькі функції щодо захисту екологічних прав фізичних осіб - членів такої організації, які було порушено відповідачами. Отже, сторони в цій справі, незважаючи на наявність у них статусу юридичних осіб, не були пов`язані господарськими правовідносинами в розумінні статті 3 ГК України.
Таким чином, виходячи зі змісту звернення ОСОБА_2 №012/21 від 03.06.2021, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що даний позов було подано позивачем з метою захисту немайнових інтересів останньої, а саме, її прав громадянина України, члена Громадської організації "Вільна адвокація" та акціонера АТ "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат", як фізичної особи, з метою захисту її особистого права на отримання достовірної публічної інформації, що в свою чергу спростовує доводи позивача про віднесення цього спору до юрисдикції господарських судів.
Зі змісту позовної заяви також вбачається, що вона була подана саме у зв`язку та на підставі звернення ОСОБА_2 , а не з особистого наміру Громадської організації "Вільна адвокація" захистити свої права як юридичної особи щодо доступу до достовірної інформації, тому між позивачем та відповідачем відсутні господарські правовідносини і позивач помилково визначив належність цього спору до господарської юрисдикції.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не досліджував докази, на які посилався в оскаржуваній ухвалі, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки зі змісту протоколів підготовчого судового засідання вбачається, що судом першої інстанції здійснювався розгляд клопотання відповідача про закриття провадження, в якому відповідач вважав, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, і клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та досліджувались докази, наявні у справі.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Отже, враховуючи наведені положення чинного законодавства та наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду, апеляційний господарський суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що даний спір підлягає вирішенню не в порядку господарського судочинства, а у порядку цивільного судочинства, тому провадження у справі підлягає закриттю.
Доводи апелянта по суті  його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами  для скасування ухвали господарського суду першої інстанції.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції ґрунтується на фактичних обставинах та прийнята відповідно до норм чинного законодавства, а тому підстави для її скасування відсутні. Отже, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Громадської організації "Вільна адвокація" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від  27 жовтня 2021 року - без змін.
2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.
3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повний текст постанови складено 16.12.2021.

Головуючий суддя                                                            Т.П. Козир 

Судді                                                                                Г.А. Кравчук

                                                                                Г.П. Коробенко