ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2021 р.                                                           Справа №16/123
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів: 
головуючий суддя                                                                          Желік М.Б.
судді                                                                                                  Орищин Г.В.
                                                                                                           Галушко Н.А.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» №07-2021/20 від 14.07.2021 (вх.№01-05/2511/21 від 26.07.2021) 
на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2021 (повний текст складено 23.06.2021, суддя Ремецькі О.Ф.), постановлену за результатами розгляду заяви Приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго»  від 23.03.2021 №154-25/1895 про відмову від кредиторських вимог та виключення їх зі складу реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК «Закарпаття»
у справі №16/123
за заявою Управління Пенсійного фонду України в м. Ужгород Закарпатської області, м. Ужгород 
до  товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК  «Закарпаття»,  м. Ужгород  
про  банкрутство

за участю представників: не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2021 у справі №16/123 відмовлено у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» від 23.03.2021 №154-25/1895 про відмову від кредиторських вимог та виключення їх зі складу реєстру вимог кредиторів товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК «Закарпаття».
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, скаржник звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2021 у справі №16/123 та прийняти нове рішення, яким заяву ПрАТ «Закарпраттяобленерго» від 23.03.2021 №154-25/1895 задоволити. Прийняти відмову ПрАТ «Закарпаттяобленерго», яке є правонаступником ПАТ «Закарпаттяобленерго» від кредиторських вимог до ТзОВ  «МЖК «Закарпаття». Закрити провадження у справі №16/123 в частині кредиторських вимог ПрАТ «Закарпаттяобленерго», яке є правонаступником ПАТ «Закарпаттяобленерго» та виключити з реєстру вимог кредиторів ТзОВ «МЖК «Закарпаття» вимоги ПрАТ «Закарпаттяобленерго» на загальну суму 79177,40 грн. Зобов`язати ліквідатора банкрута внести відповідні зміни до реєстру вимог кредиторів ТзОВ «МЖК «Закарпаття» (виключити вимоги ПрАТ «Закарпаттяобленерго») та сформувати представницькі органи кредиторів (збори кредиторів і комітет кредиторів), вирішити питання про розподіл судових витрат.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2021 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії – Орищин  Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.08.2021 поновлено Приватному акціонерному товариству «Закарпаттяобленерго» строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2021 у справі №16/132, відкрито апеляційне провадження, встановлено учасникам справи строк до 13.08.2021для надання відзиву на апеляційну скаргу, призначено розгляд справи на 18.08.2021.
16.08.2021 на електронну адресу суду надійшов відзив ліквідатора ТзОВ «МЖК «Закарпаття» арбітражного керуючого Ракущинця А.А., у якому ліквідатор просить залишити оскаржену ухвалу без змін.
Також 16.08.2021 на адресу суду надійшла заява апелянта про розподіл судових витрат.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.08.2021 розгляд справи відкладено на 22.09.2021. 
30.08.2021 на адресу суду надійшла відповідь ПрАТ «Закарпаттяобленерго» на відзив ліквідатора, у якому апелянт просить залишити відзив ліквідатора без розгляду.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 22.09.2021 розгляд справи відкладено на 20.10.2021.
13.09.2021 апелянт подав суду клопотання про проведення судового засідання без участі апелянта.
20.09.2021 на адресу суду надійшло заперечення ліквідатора на заяву АТ «Закарпаттяобленерго» про розподіл судових витрат.
В судове засідання 20.10.2021 учасники апеляційного провадження явки повноважних представників не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, долученими до матеріалів справи.
Враховуючи те, що явка учасників справи не визнавалась обов`язковою, учасники справи належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання, апелянт подав суду клопотання про розгляд справи без участі представника за наявними матеріалами, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги без участі представників сторін, за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, з огляду на наступне.
В провадженні Господарського суду Закарпатської області перебуває справа за заявою Управління Пенсійного фонду України в м. Ужгород Закарпатської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК  «Закарпаття» про банкрутство. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.10.2010 порушено провадження у справі №16/123 про банкрутство Публічного акціонерного товариства «Затисянський хімічний завод».
Постановою Господарського суду Закарпатської області від 04.11.2010 у справі №16/123 Товариство з обмеженою відповідальністю «МЖК «Закарпаття» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 14.03.2012 у справі №16/123 визнано Публічне акціонерне товариство «Закарпаттяоблененрго» кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК «Закарпаття» з вимогами у сумі 79177,40 грн., у т.ч. 69158,05 грн. заборгованості за спожиту електроенергію, 8868,89 грн. штрафних нарахувань та 1150,46 грн. судових витрат.
Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 17.07.12 у справі №16/123 ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Ракущинця Андрія Андрашовича.
24.03.2021 ПрАТ «Закарпаттяобленерго», яке є правонаступником ПАТ «Закарпаттяобленерго» звернулось до Господарського суду Закарпатської області із заявою від 23.03.2021 №154-25/1895 про відмову від кредиторських вимог, у якій кредитор просив прийняти відмову ПрАТ «Закарпаттяобленерго» від кредиторських вимог, закрити провадження у справі №16/123 в частині кредиторських вимог ПрАТ «Закарпаттяобленерго» до ТзОВ «МЖК «Закарпаття», виключити з реєстру вимог кредиторів ТзОВ «МЖК «Закарпаття» вимоги ПрАТ «Закарпаттяобленерго», яке є правонаступником ПАТ «Закарпаттяобленерго», зобов`язати ліквідатора банкрута внести відповідні зміни до реєстру вимог кредиторів та сформувати представницькі органи кредиторів у порядку, передбаченому ст.48 КУзПБ.
У клопотанні кредитор покликається на норми ст.191, п.4.ч.1 ст.231 ГПК України, ч.4ст.64 КУзПБ та зазначає, що процесуальні наслідки відмови від кредиторських вимог йому відомі.
Ліквідатор у справі, арбітражний керуючий Ракущинець А.А., під час розгляду справи в суді першої інстанції надав заперечення щодо заяви ПрАТ «Закарпаттяобленерго» про відмову від кредиторських вимог, у яких вказував, що кредитор не вправі відмовитися від вимог, які погашені повністю або частково; Кодексом України з процедур банкрутства не передбачено права кредитора на відмову від грошових вимог та виключення з реєстру вимог кредиторів; відмова від майже повністю погашених вимог покладає на інших кредиторів – учасників провадження у справі додаткові витрати щодо сплати грошової винагороди арбітражного керуючого.
Місцевий господарський суд, постановляючи оскаржену ухвалу про відмову у задоволенні заяви про відмову від кредиторських вимог та виключення їх зі складу реєстру вимог кредиторів, дійшов висновку про те, що право відмови кредитора від кредиторських вимог та виключення таких з реєстру вимог кредиторів не передбачено Кодексом України з процедур банкрутства. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржена ухвала є незаконною та необґрунтованою, відмовивши кредитору у задоволенні заяви суд позбавив його можливості скористатись правом, передбаченим ст.191 ГПК України, відмовитись від позову на будь-якій стадії процесу, а в даному випадку – від кредиторських вимог.
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Кодексом України з процедур банкрутства не передбачено право відмови кредитора від кредиторських вимог та виключення з реєстру вимог кредиторів, адже саме у разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги – тобто відмови від кредиторських вимог – ліквідатор (ліквідаційна комісія) не враховує суму грошових вимог цього кредитора – виключає з реєстру вимог кредиторів.
Також скаржник вважає недоречними посилання ліквідатора на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 у справі №910/32824/15 та від 01.08.2018 у справі №912/1783/16 щодо пропорційного розподілу витрат на оплату послуг ліквідатора на кредиторів,  оскільки це не передбачено ні Кодексом України з процедур банкрутства, ні Господарським процесуальним кодексом України.
Апелянт наголошує, що відмова від кредиторських вимог не суперечить чинному законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а також зауважує, що вимоги ПрАТ «Закарпаттяобленерго» на суму 79177,40 грн., в тому числі 69158,05 грн заборгованості за спожиту електроенергію, 8868,89 грн. штрафних нарахувань та 1150,46 грн. судових витрат залишаються непогашеними, тому не зрозуміло які додаткові витрати покладаються на кредиторів, в тому числі і на ПрАТ «Закарпатттяобленерго». Питання щодо виплати грошової винагороди арбітражному керуючому є передчасним і не має відношення до вибору кредитора скористатись своїм правом щодо відмови від кредиторських вимог.
Окрім того, апелянт просив покласти на боржника понесені судові витрати на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу ліквідатор у справі арбітражний керуючий Ракущинець А.А., заперечуючи проти доводів апелянта, зазначає, що в апеляційній скарзі ПрАТ «Закарпаттяобленерго» неправомірно ототожнює поняття «відмова від задоволення кредиторських вимог» з поняттям «відмова від кредиторських вимог», адже перше поняття відповідно до ч.4 ст.64 КУзПБ є відмовою від виконання боржником тим чи іншим способом грошових зобов`язань перед кредитором, натомість друге нормами Кодексу не передбачено. Щодо невірного застосування судом ст.191 ГПК України ліквідатор зазначає, що відмова від кредиторських вимог щодо яких вже існує судове рішення суперечить положенням ст.191 ГПК України, оскільки відмова від позову можлива лише до набрання законної сили судовим рішенням за результатами такого позову. Також з покликанням на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 у справі №910/32824/15 та від 01.08.2018 у справі №912/1783/16 ліквідатор погоджується з висновками суду про покладення тягаря покриття видатків на оплату послуг арбітражного керуючого на кредиторів. 
Щодо клопотання апелянта про покладення на боржника витрат на професійну правничу допомогу ліквідатор зазначає, що такі витрати можуть бути відшкодовані у процедурі банкрутства в спеціальному порядку – шляхом подання кредитором заяви про включення понесених витрат до І черги відповідно до ст.64 КУзПБ, які в подальшому мають бути погашені за рахунок боржника, що є стороною у справі про банкрутство.
Апелянт надав суду відповідь на відзив ліквідатора, в якій просить залишити відзив ліквідатора без розгляду, а також з посиланням на ст.166 ГПК України  зазначає, що суд в ухвалі від 02.08.2021 не встановив строку на подання відповіді на відзив.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу апелянта на те, що заяви по суті справи – позовна заява, відзив на позову, відповідь на позов, а також заперечення на відповідь, є процесуальними заявами подання яких можливе у підготовчому позовному провадженні під час розгляду справи в суді першої інстанції, натомість, на стадії апеляційного провадження справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених  у главі 1 розділу IV ГПК України «Апеляційне провадження», і, відповідно до цих правил, апелянт має право на доповнення чи зміни до апеляційної скарги в межах строку, встановленого на апеляційне оскарження (ст.266 ГПК України), інші учасники справо мають право подання відзиву на апеляційну скаргу (ст.263 ГПК України). Таким чином, подання відповіді на відзив на стадії апеляційного провадження у справі не передбачене нормами ГПК України. Водночас, у п.3 ч.1 ст.42 ГПК України встановлене право учасників справи подавати заяви клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи та міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, заперечення проти заяв, клопотань, доводів та міркувань інших осіб. Відтак, на стадії апеляційного провадження апелянт не позбавлений можливості подавати суду пояснення та заперечення проти заяв, клопотань, доводів та міркувань інших осіб.
У відповіді на відзив ліквідатора апелянт вказує, що у заяві від 23.03.2021 №154/25/1895 про відмову від кредиторських вимог та виключення їх зі складу реєстру вимог кредиторів ТзОВ «МЖК Закарпаття» вірно визначено термін «відмова від кредиторських вимог», оскільки цей термін є тотожним поняттю «відмова від задоволення кредиторських вимог», наведеному у ч.4 ст.64 КУзПБ. На переконання апелянта, обидва терміни вказують на відмову від вимог кредитора до грошових зобов`язань боржника, які можуть бути задоволені (погашені) в майбутньому, адже після їх задоволення (погашення) кредиторські вимоги – тобто вимоги кредитора до  грошових зобов`язань боржника перестають існувати.
Щодо трактування ліквідатором застосовування ст.191 ГПК України, апелянт зазначає, що ч.4ст.64 КУзПБ передбачає право відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги, вжитий в КУзПБ термін «визнаної в установленому порядку» передбачає, що така вимога визнана господарським судом в процесі розгляду справи про банкрутство в порядку, передбаченому законом; реалізацію вищевказаного права «відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги» КУзПБ не пов`язує з прийняттям судом рішення про банкрутство боржника; Господарським судом Закарпатської області на час подання товариством заяви про відмову від кредиторських вимог та виключення їх з реєстру кредиторів на підставі ст.90 КУзПБ не приймалось, провадження у цій справ не закінчено; позивачу гарантується право на відмову від позову на будь-якій стадії провадження у справі. 
Скаржник вважає, що оскільки станом на подання заяви про відмову від кредиторських вимог звіту арбітражного керуючого про нарахування та виплату грошової винагороди, здійснення та відшкодування витрат, схваленого комітетом кредиторів на розгляд господарського суду не надходило, тому питання щодо виплати грошової винагороди арбітражному керуючому є передчасним і не має відношення до вибору кредитора скористатись своїм правом щодо відмови від кредиторських вимог. Правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/32824/15 та від 01.08.2018 у справі №912/1783/16, жодним чином не спростовує вимог абз.2 ч.6 ст.30 КУзПБ.
Також апелянт вважає помилковими висновки арбітражного керуючого щодо спеціального порядку відшкодування судових витрат та вказує, що відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється виключно судом на підставі поданих сторонами доказів та на підставі судового рішення, а не шляхом подання кредитором заяви про включення понесених витрат до 1 черги задоволення відповідно до ст.64 Кодексу України з процедур банкрутства.
У відповіді на відзив апелянт не навів жодного обґрунтування щодо підстав залишення відзиву ліквідатора без розгляду, суд апеляційної інстанції таких підстав не вбачає, адже поданий відзив відповідає вимогам ст.ст. 170, 263 ГПК України та поданий в межах встановленого судом строку, відтак колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання апелянта про залишення відзиву ліквідатора без розгляду.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що до спірних правовідносин застосовуються норми Кодексу України з процедур банкрутства у відповідності до п.4 Прикінцевих і перехідних положень цього Кодексу.
Апелянт, обґрунтовуючи своє право відмовитись від кредиторських вимог посилається на ч.1 ст.191 ГПК України, яка передбачає право позивача відмовитись від позову на будь-якій стадії провадження у справі.
Відповідно до ч.1 ст.191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Слід зазначити, що відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України така можливість передбачена на будь-якій стадії провадження, проте, до набрання судовим рішенням за результатами розгляду позову законної сили. 
Таким чином, через призму застосування до спірних відносин правової норми, викладеної у ч.1 ст.191 ГПК України, відмова від кредиторських вимог (від позову) відповідно до ст.191 ГПК України можлива лише до ухвалення судового рішення за результатом розгляду заяви з кредиторськими вимогами (такого позову). 
В цьому випадку ухвала місцевого господарського суду про визнання кредиторських вимог не була оскаржена та набрала законної сили. 
Тобто, відмова від кредиторських вимог щодо яких вже існує судове рішення, яке набрало законної сили (ухвала Господарського суду Закарпатської області від  14.03.2012 у цій справі), суперечить положенням ч.1 ст.191 ГПК України, на підставі якої Приватне акціонерне товариство «Закарпаттяобленерго» звернулось до суду із заявою про відмову від кредиторських вимог. 
Окрім цього, як вбачається з письмових пояснень ліквідатора та кредитора, частина визнаних вимог є погашеною, тобто зобов`язання боржника перед кредитором є частково припиненими, що також виключає можливість відмови кредитора від вимог, які є не лише визнано, а й погашено у процедурі банкрутства боржника.
Колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю доводи апелянта про те, що провадження у справі про банкрутство триває, рішення щодо закриття провадження на підставі ст.90 КУзПБ господарським судом не приймалось, відтак кредитор звернувся до суду із заявою про відмову від своїх вимог до моменту ухвалення кінцевого рішення. Стаття 90 КУзПБ передбачає підстави закриття провадження у справі про банкрутство, ухвала про закриття провадження у справі є кінцевим рішенням у справі про банкрутство загалом, натомість, за результатами розгляду заяви кредитора про визнання грошових вимог до боржника господарський суд постановляє ухвалу про визнання кредиторських вимог, і саме з набранням законної сили цією ухвалою вимоги кредитора є визнаними та підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, а кредитор набуває статусу учасника справи про банкрутство.
Так, подання заяви з кредиторськими вимогами до боржника, участь кредитора у справі про банкрутство, порядок задоволення визнаних вимог кредиторів, регулюється саме нормами Кодексу України з процедур банкрутства.
Згідно статті 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна. За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів, тощо. Після розгляду грошових вимог конкурсних кредиторів ведення такого реєстру та внесення до нього змін покладається на розпорядника майном (керуючого санацією, ліквідатора). Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленому цим Кодексом, такі кредитори є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів; за результатами розгляду заяв кредиторів, поданих після закінчення строку, встановленого для їх подання, господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.
У статті 64 КУзПБ, яка регулює черговість задоволення вимог кредиторів, зокрема, в частині четвертій вказаної статті, встановлено, що у разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги ліквідатор не враховує суму грошових вимог цього кредитора.
Вказана норма, викладена у ч.4 ст. 64 КУзПБ передбачає можливість відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги.
Колегія суддів зазначає, що ведення реєстру вимог кредиторів згідно з положеннями частини першої статті 61 КУзПБ належить до компетенції ліквідатора, який відповідно до статті 65 КУзПБ подає до суду дані про розміри погашених вимог кредиторів після завершення всіх розрахунків з кредиторами разом зі звітом та ліквідаційний балансом.
Оскільки, на етапі після визнання кредиторських вимог до боржника та включення їх до реєстру вимог кредиторів на підставі ухвали господарського суду, що набрала законної сили, кредитор наділений лише правом відмови від задоволення визнаних вимог, на підставі такої відмови ліквідатор вносить у графу «Примітки» реєстру вимог кредиторів відмітку про виключення вимог кредиторів у відповідності до вимог п.14 Вимог до форми та порядку ведення реєстру вимог кредиторів у справах про банкрутство (неплатоспроможність), затверджені Наказом Міністерства юстиції України від 17.08.2020 №2778/5 (зареєстровані в Міністерстві юстиції України 17.08.2020 за №793/35076).
Колегія суддів зазначає, що ототожнення апелянтом понять «відмови від кредиторських вимог» та «відмови від задоволення кредиторських вимог» є довільним тлумаченням норм Кодексу України з процедур банкрутства, та звертає увагу на те, що поняття «відмови від кредиторських вимог» не передбачене нормами Кодексу України з процедур банкрутства, однак, із врахуванням ч.1 ст.191 ГПК України, відмова кредитора від вимог до боржника можлива на стадії розгляду в суді заяви про визнання кредиторських вимог до боржника до моменту набрання законної сили судовим рішення, ухваленим за результатами такого розгляду - ухвали про визнання чи відмову у визнанні кредиторських вимог. Поняття «відмова від задоволення кредиторських вимог» передбачене нормою ч.4 ст.64 КУзПБ і передбачає саме відмову від задоволення визнаних кредиторських вимог. Така відмова має наслідком внесення до реєстру вимог кредиторів ліквідатором відмітки про виключення вимог кредиторів, однак, кредитор залишається учасником справи про банкрутство, що супроводжується обов`язком сплати грошової винагороди ліквідатора у справі в разі, коли коштів, одержаних від продажу майна боржника, чи коштів, одержаних у результаті виробничої діяльності боржника, недостатньо для оплати послуг арбітражного керуючого.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 30 КУзПБ, арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду. Грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород. Розмір основної грошової винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна або ліквідатора визначається в розмірі середньомісячної заробітної плати керівника боржника за останніх 12 місяців його роботи до відкриття провадження у справі, але не менше трьох розмірів мінімальної заробітної плати за кожний місяць виконання арбітражним керуючим повноважень. Сплата основної винагороди арбітражного керуючого за виконання ним повноважень розпорядника майна, ліквідатора, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією здійснюється за рахунок коштів, авансованих заявником (кредитором або боржником) на депозитний рахунок господарського суду, який розглядає справу, до моменту подання заяви про відновлення відкриття провадження у справі. У разі якщо процедура триває після закінчення авансованих заявником коштів, основна винагорода арбітражного керуючого сплачується за рахунок коштів, одержаних боржником - юридичною особою у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в застав (.2 ст. 30 КУзПБ).
У постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/32824/15,  постанові від 01.08.2018 у справі №912/1783/16, на правові висновки у яких покликався ліквідатор, зазначено, що у випадку, коли оплата послуг арбітражного керуючого здійснюється не за рахунок коштів, одержаних від продажу майна боржника, чи коштів, одержаних у результаті виробничої діяльності боржника, то така оплата повинна здійснюватися за рахунок коштів кредиторів, виходячи із принципу пропорційності їх грошовим вимогам. При цьому, законодавець не ставить порядок розподілу витрат на оплату послуг ліквідатора в залежність від майнового стану кожного кредитора у справі про банкрутство, правового статусу кредитора (особа, заснована на приватній чи державній формі власності, державний орган, громадська організація тощо), від джерел фінансування того чи іншого кредитора, а також від майнових результатів арбітражного керуючого у справі про банкрутство. Не виявлення ліквідатором боржника в процедурі ліквідації майна боржника, інших його активів чи грошових коштів, жодним чином не має впливати на оплату його послуг. 
Ініціюючи провадження у справі про банкрутство кредитори, як споживачі послуг арбітражного керуючого, котрі очікують на результат його діяльності, мають усвідомлювати, що надавши на свій ризик згоду на участь у справі про банкрутство, однак не знайшовши майна, як джерела своїх доходів і покриття видатків, арбітражний керуючий правомірно очікує покриття забезпечення процедури, яке у такому випадку лягає тягарем на кредиторів (кредитора) неплатоспроможного боржника.
Наведена правова позиція є усталеною в судовій практиці Верховного Суду як щодо застосування норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (як у наведених ліквідатором постановах), так і щодо застосування норм Кодексу з процедур банкрутства. 
Доводи апелянта про передчасність питання щодо виплати грошової винагороди ліквідатора є необґрунтованими, адже  справа про банкрутство ТзОВ «МЖК «Закарпаття» тривалий час перебуває в процедурі ліквідації і в разі прийняття судом першої інстанції відмови ПрАТ «Закарпаттяобленерго» від вимог до боржника, виключення кредиторських вимог з реєстру вимог кредиторів та вибуття кредитора зі складу учасників справи про банкрутство, обов`язок оплати частини грошової винагороди арбітражного керуючого, який несе ПрАТ «Закарпаттяобленерго» як кредитор, що бере участь у справі протягом дев`яти років (з 2012 року), буде покладений на інших кредиторів у справі, що порушує права таких кредиторів. Відтак, не вірними є доводи апелянта про те, що відмова від кредиторських вимог жодним чином не зачіпає прав чи інтересів інших учасників справи.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість прийняття відмови від кредиторських вимог після ухвалення судового рішення щодо їх визнання у встановленому порядку, закриття провадження у справі в цій частині та виключення їх з реєстру вимог кредиторів.
Враховуючи наведене, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а ухвалу Господарського суду Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2021 у справі №16/123 слід залишити без змін.
В порядку ст.129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог апеляційної скарги клопотання апелянта про покладення судових витрат на професійну правничу допомогу на боржника задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч.5 ст.240 ГПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст.86, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

           1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Закарпаттяобленерго» №07-2021/20 від 14.07.2021 (вх.№01-05/2511/21 від 26.07.2021)  – відмовити.
2. Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 17.06.2021 у справі №16/123 – залишити без змін.
3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок оскарження встановлений у ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.11.2021.

Головуючий суддя                                                  Желік М.Б. 

                                 суддя                                                            Орищин Г.В.

                                   суддя                                                                      Галушко Н.А.