_____

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року                                                                                   м. Чернівці
Справа № 725/61/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О. 
суддів Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.
секретар Петранюк Ю.Т.

позивач Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці
відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 29 вересня 2021 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Іщенко І.В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2021 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці звернувся до суду з позовом.

Позивач просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із кімнат №19 та № НОМЕР_1 площею 43,10 кв.м., які знаходяться у гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що гуртожиток, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва на право власності від 01 серпня 2014 року перебуває у державній власності, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, а Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці є балансоутримувачем та обслуговувачем даного гуртожитку.
Вищевказаний гуртожиток призначений для забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень на час проходження військової служби.
Одним із таких військовослужбовців, що перебував на квартирному обліку у Квартирно-експлуатаційному відділі міста Чернівці та у списках осіб, що потребують поліпшення житлових умов у Чернівецькій міській раді, був ОСОБА_1 .
Відповідно до ордеру №78 від 16 вересня 2009 року військовослужбовцю ОСОБА_1 у складі його сім`ї, а саме його дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , надано право на зайняття кімнат АДРЕСА_2 та №20 житловою площею 35,04 кв.м., які знаходяться у гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу із протоколу №20 засідання житлової комісії Чернівецького обласного військового комісаріату від 05 жовтня 2018 року військовослужбовець ОСОБА_1 був знятий із квартирного обліку, оскільки рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03 листопада 2017 року №574/21 йому було надано матеріальну допомогу цільового спрямування для придбання житла в розмірі 1 489 347 гривень 18 копійок.
У подальшому ОСОБА_1 на отримані кошти придбав дві квартири в місті Чернівці.
Отже, ОСОБА_1 скористався правом на поліпшення житлових умов у повному обсязі шляхом отримання від виконавчого комітету Чернівецької міської ради матеріальної допомоги для придбання житла.
Однак, від 23 березня 2019 року та станом на теперішній час ОСОБА_1 , маючи у власності дві квартири в місті Чернівці, надалі зареєстрований та проживає разом із своєю сім`єю у кімнатах АДРЕСА_2 та  АДРЕСА_3 .
Враховуючи те, що виплата грошової компенсації прирівнюється до забезпечення постійним житлом, позивач вважав, що у ОСОБА_1 відпали законні підстави для проживання у вищевказаному гуртожитку, що є підставою для виселення відповідача та членів його сім`ї із зазначеного гуртожитку без надання їм іншого житлового приміщення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 29 вересня 2021 року позов Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 із кімнат №19 та № НОМЕР_1 площею 43,10 кв.м., які знаходяться у гуртожитку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_1 скористався своїм правом на поліпшення житлових умов у повному обсязі шляхом отримання від виконавчого комітету Чернівецької міської ради матеріальної допомоги для придбання житла та в подальшому придбав за вказані кошти дві квартири у місті Чернівці, підстав для подальшого проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї у вищевказаного гуртожитку судом не вбачається.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє  ОСОБА_6 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що у 2016 році між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір найму спірних кімнат у гуртожитку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , при цьому жодна із сторін такого договору за місяць до закінчення його строку письмово не заявляла вимоги про розірвання такого договору або необхідність його перегляду.
Квартири, які придбав ОСОБА_1 на отриману ним від Чернівецької міської ради матеріальну допомогу, не придатні для проживання його та членів його сім`ї.
Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Оскільки апелянт разом з своєю сім`єю вселились у спірне приміщення на підставі спеціального ордеру, постійно проживають і зареєстровані там, є всі підстави вважати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірні кімнати у гуртожитку є їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці подав відзив на апеляційну скаргу.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Посилається на те, що судове рішення є законним та обґрунтованим, а аргументи апеляційної скарги безпідставними.
ОСОБА_1 разом з членами його сім`ї за їх бажанням отримали грошову компенсацію за належне їм для отримання житлове приміщення.

Вказана компенсація прирівнюється до забезпечення постійним житлом.

Оскільки відповідачі продовжують користуватися кімнатами гуртожитку, позивач на даний час не розриває договір найму достроково. 

Проте вказане не свідчить про те, що позивач вважає проживання відповідачів у спірних кімнатах гуртожитку законним, а спрямоване винятково на те, щоб ними сплачувались кошти за фактичне проживання та отримані ними комунальні послуги.

Саме тому позивачем обрано інший спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду із вказаним позовом.

ОСОБА_1 , маючи об`єктивну можливість купити одну квартиру та привести її у належний житловий стан, придбав замість цього дві квартири, однак не має можливості зробити у них ремонт, що свідчить про штучне погіршення ним своїх житлових умов.

З огляду на фактичні обставини справи, недобросовісну поведінку відповідачів, їх виселення зі спірних кімнат без надання іншого житлового приміщення не є порушенням вимог щодо легітимності мети та законних підстав для виселення, оскільки направлене на захист права власності. 

При цьому виселення неповнолітніх осіб з гуртожитку не є порушенням їх права на житло, оскільки компенсація за невикористане житло отримувалась і на них, як членів сім`ї ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що гуртожиток, який знаходиться по АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва на право власності від 01 серпня 2014 року перебуває у державній власності, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, а Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці являється балансоутримувачем та обслуговувачем даного гуртожитку (а.с.55).
Вищевказаний гуртожиток, призначений для забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень на час проходження військової служби.
Військовослужбовець ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у Квартирно-експлуатаційному відділі міста Чернівці та у списках осіб, що потребують поліпшення житлових умов у Чернівецькій міській раді.
Відповідно до ордеру №78 від 16 вересня 2009 року на гуртожиток, військовослужбовцю ОСОБА_1 , у складі сім`ї дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , надано право на зайняття кімнат АДРЕСА_2 та №20 житловою площею 35,04 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (а.с.54).
12 вересня 2016 року між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Чернівці та ОСОБА_1 було укладено договір найму житлового приміщення, а саме кімнат АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 (а.с.63а).
Згідно рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 03 листопада 2017 року №574/21 ОСОБА_1 було надано матеріальну допомогу цільового спрямування для придбання житла в розмірі 1 489 347 гривень 18 копійок (а.с.57).
Відповідно до витягу із протоколу №20 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 жовтня 2018 року, військовослужбовець ОСОБА_1 знятий із квартирного обліку на підставі пункту 1-1 статті 40 ЖК УРСР та пункту 2.18 наказу Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 (а.с.56).
ОСОБА_1 придбав квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 листопада 2019  року №188288148 та №188288043 (а.с.65-66).
З акту обстеження житлового приміщення Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці від 29 січня 2020 року вбачається, що у кімнатах АДРЕСА_6 , проживають ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_2 та їх сини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Оскаржуване рішення в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.
Відповідно до частини першої та другої статі 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління та головним органом у сфері оборони і військового будівництва, а Квартирно-експлуатаційний відділ м.Чернівці є його структурним підрозділом та являється органом влади на місцях у системі Збройних Сил України, на балансі якого перебувають військове майно та покладено відомчий контроль за його використанням.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі-військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Відповідно до положень Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018, у Квартирно-експлуатаційному відділу міста Чернівці ведеться облік військовослужбовців та військовослужбовців запасу, серед яких є і учасники антитерористичної операції, які потребують поліпшення житлових умов. Разом з цим, деякі із військовослужбовців також перебувають в списках осіб, що потребують поліпшення житлових умов у Чернівецькій міській раді.
Відповідно до статті 129 Житлового кодексу РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Оскільки згідно зі статтею  129 Житлового кодексу УРСР ордер є підставою для вселення на надану жилу площу, після якого особа набуває право користування жилим приміщенням, позбавлення такого права та виселення особи можливе лише з підстав, передбачених законом, зокрема, статтями 59, 72, 132 Житлового кодексу УРСР.
Зміст та методику забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних Сил України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання (далі - військовослужбовці), та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов врегульовує Інструкція з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом МОУ №380 від 31 липня 2018 року.
Відповідно до частини 2 пункту 2 Розділу 1 Інструкції №380 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця).
Військовослужбовцям, які перебувають на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, та які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються житлові приміщення для постійного проживання або за їх бажанням виплачується грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення (частина 4 Інструкції).
Відповідно до пункту 26 розділу IV Інструкції особи, звільнені з військової служби, які були забезпечені службовим жилим приміщенням, жилою площею у гуртожитку (сімейному гуртожитку) та залишені на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, не підлягають виселенню до забезпечення їх встановленим порядком постійним житлом.
Виселення з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення здійснюється відповідно до статей 116, 132 Житлового кодексу Української РСР .
Суд першої інстанції, враховуючи вищевказані норми матеріального права, заявлені позивачем вимоги, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, а саме те, що у 2017 році держава виконала свій обов`язок та за бажанням   ОСОБА_1  та членів сім`ї надала їм грошову компенсацію за належне їм для отримання житлове приміщення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для подальшого проживання відповідачів у гуртожитку за адресою  АДРЕСА_1 відсутні.
Окрім того, та обставина, що ОСОБА_1 , отримавши від держави матеріальну допомогу у розмірі, достатньому для придбання квартири для всіх членів його сім`ї та приведення її в придатний для проживання таких осіб стан, придбав замість цього дві квартири, в яких, як зазначає сам відповідач, з 2019 року і по сьогоднішній день здійснює ремонт, підтверджує правильність висновку суду першої інстанції про доведеність позивачем факту штучного погіршення відповідачами своїх житлових умов.
Апеляційний суд також враховує те, що обов`язок ОСОБА_7 та членів його сім`ї звільнити займані ними квартири АДРЕСА_2 та   АДРЕСА_3 було передбачено пунктом 1.3.9 договору найму житлового приміщення, укладеного між позивачем та особисто  ОСОБА_7 12 вересня 2016 року, згідно якого вбачається, що наймач повинен звільнити житлове приміщення в місячний термін в разі одержання іншої житлової площі.
Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що вищевказаний договір найму на сьогоднішній час є чинним, оскільки жодна із сторін такого договору за місяць до закінчення його строку письмово не заявляла вимоги про розірвання такого договору або необхідність його перегляду.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до положень статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Договір найму укладається на строк, встановлений договором (стаття 763 ЦК України).
Згідно із пунктом 5.1 договору найму приміщення від 12 вересня 2016 року цей договір укладається на 1 рік і набирає чинності з дня його підписання та скріплення печаткою виконавця. Договір вважається щороку продовженим на той самий строк на тих самих умовах, якщо за місяць до закінчення його строку однією зі сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.
У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі від 06 жовтня 2021 року у справі № 263/11275/18 роз`яснено про те, що у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням (частина третя статті 205 ЦК України).
Аналіз статті 205 ЦК України свідчить, що волевиявлення учасника(-ів) правочину може виражатися в: певних діях; мовчанні; усній формі; письмовій (електронній) формі. Мовчання слід вважати вираженням волі сторони правочину, коли воно при конкретній ситуації може бути підданим оцінці як прояв волі, направленої на вчинення правочину. Законодавець передбачає можливість вираження волі сторони правочину мовчанням тільки в разі якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 205 ЦК України). Традиційним прикладом такого випадку виступає конструкція поновлення договору найму (tacite reconduction). Якщо наймач продовжує користуватися річчю після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 ЦК України).
Сутність поновлення договору найму полягає в тому, що договір найму автоматично поновлюється на той же самий строк за умови, що: (а) наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму; (б) відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. При поновленні договору відбувається продовження договірних зв`язків після закінчення строку договору найму, коли наймач продовжує користуватися майном і відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця. Цей договір поновлюється на той же строк та з умовами, що були передбачені у договорі.
В матеріалах справи відсутні докази наявності заперечень наймодавця щодо продовження дії договору найму від 16 вересня 2016 року до 16 вересня 2021 року. 
Проте, як вбачається зі змісту позовної заяви Квартирно-експлуатаційного відділу міста Чернівці, останній, пред`являючи 6 січня 2021 року до суду позов про виселення відповідачів та обґрунтовуючи його невиконанням відповідачами умов договору найму від 16 вересня 2016 року, фактично заперечив проти продовження дії вказаного договору найму.
За таких обставин, зазначений договір найму від 16 вересня 2016 року станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції 29 вересня 2021 року був припинений.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши,що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Схожі за змістом висновки виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
З урахуванням встановлених у цій справі обставин, а саме те, що відповідачі забезпечені іншим житлом, проте відмовляються виселитись зі спірного житла у добровільному порядку, чим порушують права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач обґрунтував належним чином мету, яку він переслідував, звернувшись до суду із позовом про виселення відповідачів та довів співмірність їх виселення відповідній меті, що виключає можливість порушення статті 8 Конвенції при розгляді цієї справи.
Таке втручання у право на житло є пропорційним, оскільки виселення ґрунтується на наведених нормах закону і укладеного сторонами договору,є проявою принципу свободи договору, не суперечить цілям, визначениму частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є передбачуваним для відповідачів, та є необхідним у демократичному суспільстві
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 462/1553/17 та від 06 жовтня 2021 року у справі № 487/7049/18.
З наведених вище підстав не можуть братися апеляційним судом і аргументи апеляційної скарги про те, що оскільки апелянт разом з своєю сім`єю вселились у спірне приміщення на підставі спеціального ордеру, постійно проживають і зареєстровані там, є всі підстави вважати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірні кімнати у гуртожитку є їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення. 
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції, яке оскаржується, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 29 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 26 листопада 2021 року

Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді:                                                                  І.Н. Лисак
                                                                                                                                                                                І.Б. Перепелюк