УХВАЛА

18 жовтня 2021 року 
Київ
справа №9901/480/19
адміністративне провадження №П/9901/480/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Білак М.В.,  Губської  О.А.,  Загороднюка А.Г.,  Калашнікової О.В., 
за участю:
секретаря судового засідання Совяка-Круковського М.В.,
представника позивача Попкова П.О., 
представника відповідача (в режимі відеоконференції) Нарольської Т.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про зміну предмета позову у справі № 9901/480/19 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії та
ВСТАНОВИВ:
2 вересня 2019 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - позивач) до Вищої ради правосуддя (далі також - ВРП, Рада, відповідач) про: 
- визнання протиправною бездіяльність ВРП, яка виявилася в нездійсненні впродовж одного місяця розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення його у відставку, поданої 29 липня 2019 року;
- зобов`язання відповідача невідкладно, але не пізніше 7 днів з моменту набрання рішенням суду в цій справі законної сили розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення його у відставку та ухвалити вмотивоване рішення за результатами розгляду цієї заяви.
24 жовтня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про зміну предмета позову, у якій позивач просить розглядати справу № 9901/480/19 за його позовом до ВРП про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії з урахуванням додаткової позовної вимоги про визнання протиправною та скасування ухвали ВРП від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19 про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про звільнення з посади судді Вищого господарського суду України у відставку.
Означена заява мотивована тим, що з огляду на прийняття відповідачем ухвали від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19 обраний позивачем у даній справі спосіб захисту прав та законних інтересів припинив відповідати критерію ефективності, адже у разі задоволення Судом вимоги про зобов`язання ВРП розглянути заяву ОСОБА_1 про звільнення у відставку, виконання такого рішення стане неможливим через наявність рішення відповідача за результатом розгляду цієї заяви у формі вказаної ухвали. При цьому заявник наголосив, що первісні підстави позову -недотримання відповідачем установленого статтею 116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» строку розгляду заяви судді про відставку, не змінюються, і також виступають у якості підстав для позовної вимоги про визнання протиправною та скасування ухвали ВРП від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19. 
Одночасно у заяві про зміну предмета позову заявник просить поновити йому процесуальний строк на подання цієї заяви, який сплинув 22 жовтня 2019 року, та строк звернення до адміністративного суду з позовною вимогою про визнання протиправною та скасування ухвали ВРП від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19.
Поважність причин пропуску вказаних процесуальних строків заявник обґрунтовує тим, що про прийняття ВРП ухвали від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19 він дізнався лише 23 жовтня 2019 року під час підготовки відповіді на відзив ВРП у справі № 9901/525/19, отриманий 21 жовтня 2019 року; про прийняття зазначеної ухвали відповідач не повідомляв ані позивача, ані його представника, попри сформульоване у листі від 29 липня 2019 року прохання щодо здійснення такого повідомлення; позивач або його представник до моменту підготування відповіді на відзив ВРП не мали будь-якої викликаної дійсними процесуальними потребами необхідності здійснювати регулярну перевірку опублікованих на сайті ВРП рішень, тому опублікування відповідачем цієї ухвали не створює презумпції обізнаності позивача про її прийняття, тим більше, що точна дата такого опублікування невідома.
Ухвалою від 7 вересня 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді - Соколова В.М., суддів: Білак М.В., Губська О.А., Загороднюк А.Г., Калашнікова О.В. прийняв до свого провадження справу № 9901/480/19, визначив, що її розгляд відбудеться спочатку за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні, призначеному на 27    вересня 2021 року.
У судовому засіданні 27 вересня 2021 року Судом оголошено перерву до 18 жовтня 2021 року для надання відповідачу часу для підготовки заперечень на заяву ОСОБА_1 про зміну предмета позову.
13 жовтня 2021 року до Верховного Суду від ВРП надійшли заперечення на заяву ОСОБА_1 про зміну предмета позову, у яких відповідач просить відмовити у задоволенні вказаної заяви посилаючись на те, що заявник пропустив п`ятиденний строк на подання такої заяви та місячний строк на оскарження ухвали ВРП від 10    вересня 2019 року № 2389/0/15-19. Зокрема, у запереченнях відповідач зазначає, що зазначена ухвала була розміщена на сайті ВРП 16 вересня 2019 року та відповідно до вимог Регламенту ВРП (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) надіслана на адресу суду, у якому суддя обіймає посаду. Водночас, до відповідача не надходили повідомлення від Вищого господарського суду України про неможливість вручення цієї ухвали позивачу. На переконання ВРП, позивач мав можливість дізнатися про наявність рішення за результатами розгляду його заяви про звільнення у відставку з моменту опублікування ухвали від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19 на сайті ВРП. Крім того, позивачем не наведено поважних причин пропуску строку для звернення до суду із заявою про зміну предмета позову.
У судовому засіданні 18 жовтня 2021 року головуючим суддею поставлено на обговорення питання щодо заяви ОСОБА_1 про зміну предмета позову.
Представник позивача підтримав вказану заяву позивача та просив прийняти її до розгляду.
Представник відповідача просив відмовити у задоволенні заяви про зміну предмета позову.
Відповідно до статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у судовому засіданні 18 жовтня 2021 року проголошено вступну та резолютивну частини ухвали, якою ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку на подання заяви про зміну предмета позову у справі № 9901/480/19 та залишено вказану заяву без розгляду.
Згідно зі статтею 243 КАС України складання повного тексту ухвали, залежно від складності справи, може бути відкладено на строк не більш як п`ять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин ухвали.
У зв`язку з перебуванням члена судової колегії - судді Губської О.А. у відпустці у період з 22 по 23 жовтня 2021 року (наказ від 18 жовтня 2021 року № 184-кв), повний текст ухвали складено та підписано 25 жовтня 2021 року.
Заслухавши думку учасників справи з приводу поданої заяви та дослідивши наведені заявником обґрунтування, Верховний Суд дійшов наступних висновків. 
Частиною першою статті 47 КАС України (у редакції, чинній на час подання заяви про зміну предмета позову) передбачено, що позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Судом установлено, що ухвалою Верховного Суду від 9 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження.
Перше судове засідання у справі відбулось 28 жовтня 2019 року.
При цьому, заява ОСОБА_1 про зміну предмета позову подана безпосередньо до Верховного Суду 24 жовтня 2019 року, тобто поза межами строку звернення із такою заявою, передбаченого статтею 47 КАС України. 
Одночасно Суд звертає увагу, що згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» (у редакції, чинній на час прийняття відповідачем ухвали № 2389/0/15-19) рішення ВРП може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
За частинами першою та другою статті 122 КАС України (у редакції, чинній на час подання заяви про зміну предмета позову) визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини п`ятої зазначеної статті, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
При цьому пунктом 17 частини першої статті 4 КАС визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
На підставі наведених норм законодавства можна констатувати, що заявлені у даній справі позовні вимоги ОСОБА_1 безпосередньо пов`язані з проходженням ним публічної служби на посаді судді, а тому позивачем пропущений, окрім строку на подання заяви про зміну предмета позову, також і спеціальний - місячний строк на оскарження ухвали ВРП від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19.
Згідно з частиною першою статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
У свою чергу, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.
Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Визначені процесуальним законом строки, про які зазначено вище, це той орієнтовний період часу, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого позову, якщо він дійсно зацікавлений у тому, щоб провадження у справі було відкрито, а його спір вирішено. Строк звернення до суду для такої категорії спорів доволі стислий - один місяць, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк з одного боку має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист, з іншого боку - є своєрідним бар`єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності правовідносин, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби.
З наведеного висновується, що реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства, зокрема в спорах, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.
На додаток необхідно зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Оцінюючи аргументи заявника щодо поважності пропуску строку на подання заяви про зміну предмета позову, Суд бере до уваги те, що представником відповідача до заперечень на вказану заяву долучено докази, які підтверджують, що ухвала ВРП від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19 опублікована на сайті ВРП 16 вересня 2019 року, тобто з дотриманням строку, визначеного частиною шостою статті 34 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» (у редакції, чинній на час прийняття ВРП зазначеної ухвали).
Таким чином, починаючи з 16 вересня 2019 року позивач мав можливість дізнатися про наявність рішення за результатами розгляду його заяви від 29 липня 2019 року про звільнення у відставку.
Посилання у заяві на неповідомлення ВРП позивача або його представника про прийняття ухвали від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19 колегія суддів оцінює критично, адже згідно з пунктом 15.6 глави 15 Регламенту ВРП, затвердженого рішенням ВРП від 24 січня 2017 року № 52/0/15-17 (у редакції, що діяла на момент прийняття зазначеної ухвали) копії ухвал доповідача, Ради про залишення без розгляду заяв про звільнення надсилаються судді на адресу суду, у якому він обіймає посаду, що, у свою чергу, і було зроблено відповідачем.
Також судова колегія не може погодитись з твердженнями заявника про те, що опублікування на сайті ВРП ухвали від 10 вересня 2019 року № 2389/0/15-19 не створює презумпції обізнаності позивача про її прийняття ураховуючи відсутність у нього дійсної процесуальної потреби здійснювати моніторинг рішень ВРП.
У цьому аспекті варто зауважити, що ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність ВРП щодо нерозгляду відповідачем упродовж одного місяця його заяви про звільнення у відставку, поданої 29 липня 2019 року. Тобто, після спливу вказаного строку насамперед у позивача мала б виникнути необхідність здійснювати моніторинг рішень ВРП, які розміщуються на її сайті. Твердження позивача про те, що він очікував на те, що ВРП поінформує його особисто про прийняте рішення не має під собою правового підґрунтя, адже не узгоджуються з пунктом 15.6 глави 15 Регламенту ВРП.
У постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 9901/277/19, від 24 лютого 2021 року у справах № 800/30/17 та № 9901/141/20 Велика Палата Верховного висловилась про те, що незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
У пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з підстав для поновлення строку може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт     41).
Ураховуючи вищенаведене Верховний Суд приходить до висновку про те, що наведені позивачем у заяві про зміну предмета позову причини пропуску строків, визначених частиною першої статті 47 та частиною п`ятою статті 122 КАС України, є неповажними та не можуть слугувати підставою для поновлення цих процесуальних строків. 
Натомість, на переконання Суду, позивач мав об`єктивну можливість та юридичну обізнаність дізнатися вчасно про прийняте Радою рішення за результатами розгляду його заяви про звільнення у відставку від 29 липня 2019 року. Водночас, процесуальна поведінка позивача з часу розміщення ухвали ВРП від 10 вересня 2019    року № 2389/0/15-19 свідчить про відсутність зацікавленості позивача в реалізації права на захист у найкоротшій термін.
Крім того, колегія суддів уважає, що посада і статус позивача, зобов`язувала останнього відслідковувати інформацію з офіційних джерел, яка впливає, або змінює його службове становище. 
За наведених обставин заява ОСОБА_1 про зміну предмета позову підлягає залишенню без розгляду.
Керуючись статтями 47, 121, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку на подання заяви про зміну предмета позову.
Заяву ОСОБА_1 про зміну предмета позову у справі № 9901/480/19 залишити без розгляду.
Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення її повного тексту.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
М.В. Білак 
 О.А. Губська 
 А.Г. Загороднюк 
 О.В. Калашнікова ,
Судді Верховного Суду