ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
 
іменем України

17 листопада 2021 року
м. Харків

справа № 642/1049/21
провадження № 22-ц/818/4092/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Державне підприємство «Завод «Електроважмаш»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Дмитрієвої Ірини Вікторівни – представника Державного підприємства «Завод Електроважмаш» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року в складі судді Гомади В.А.,

у с т а н о в и в:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» (далі – ДП «Завод «Електроважмаш») та просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі в розмірі 89 588,23 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 грудня 2020 року по день ухвалення судового рішення; інфляційні втрати в розмірі 1 981,42 грн та 30 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що з 11 вересня 2012 року вона перебувала з ДП «Завод «Електроважмаш» у трудових стосунках. 03 грудня 2020 року позивач була звільнена за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. На момент звільнення заборгованість підприємства по заробітній платі склала 89 588,23 грн.
Зазначає, що у зв`язку з невиплатою при звільнені заробітної плати, вона також має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 03 грудня 2020 року по день ухвалення судового рішення.
Згідно з статтею 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: оплата праці (грошове забезпечення). Тому своєчасно не виплачена позивачу заробітна плата підлягає стягненню з урахуванням індексації.
За період затримки розрахунку, згідно з заявленими позовними вимогами, з 03 грудня 2020 року на день звернення з позовом – 22 лютого 2021 року розраховується сукупний індекс інфляції, який згідно з даними Держкомстату становив: грудень 2020 року – 100,9%; січень 2021 року – 101,3%. Інфляційне збільшення суми боргу за вказаний період розраховується за формулою: (сума боргу * сукупний індекс інфляції) – сума боргу = сума інфляційних втрат. При таких обставинах, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 1 981,42 грн.
Вказує, що на підставі частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Внаслідок незаконних дій відповідача та порушення законних прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати і остаточного розрахунку при звільненні, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, їй було завдано моральних страждань, які позивач оцінює в розмірі 30 000,00 грн.

16 березня 2021 року ДП «Завод «Електроважмаш» подало відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що підприємство не заперечує проти наявності заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 в розмірі 67 191,17 грн.
Відповідач погоджується з тим, що у відповідності до статті 177 КЗпП України позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, разом з тим, просить суд врахувати обставини, внаслідок яких відповідач несвоєчасно здійснив розрахунок з позивачем та дотримуючись принципів розумності, справедливості і пропорційності визначити суму такого відшкодування в розмірі 2 795,72 грн.
Також, відповідач не заперечує проти виплати позивачу грошової суми на відшкодування завданої моральної шкоди, однак вважає, що враховуючи характер правовідносин в розрізі даного спору, тривалість порушення прав позивача, засад розумності та справедливості, грошова сума в розмірі 1 000,00 грн є достатньою сумою.

06 квітня 2021 року ОСОБА_2 – представник ОСОБА_1 подав заяву про зменшення та уточнення розміру позовних вимог.
Заява мотивована тим, що 23 березня 2021 року ДП «Завод «Електроважмаш» провело з позивачкою розрахунок по виплаті заборгованість по заробітній платі в розмірі 89 588,23 грн.
Період, за який з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток, становить 73 дні (з 03 грудня 2020 року по 23 березня 2021 року). Таким чином, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова сума в розмірі 51 021,89 грн, виходячи з такого розрахунку: 698,93 – середньоденна заробітна плата * 73 робочі дні = 51 021,89 грн.
Інфляційні втрати за період затримки розрахунку при звільненні за період з 03 грудня 2020 року по 23 березня 2021 року становлять 2 897,12 грн.
Позивач також підтверджує свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн, належне обґрунтування якої викладено в позовній заяві.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 25 510,95 грн; інфляційні втрати в розмірі 2 897,12 грн; 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ДП «Завод «Електроважмаш» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 203,51 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі статті 117 КЗпП України  ОСОБА_1 має право на стягнення середнього заробітку, який проведено з врахуванням середньоденної заробітної плати і часу затримки розрахунку та становить 51 021,89 грн. Враховуючи компенсаторний характер виплат, передбачених статтею117 КЗпП України, суд вважає, що достатнім розміром стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є 50 % від заявленої суми відповідно до розрахунку. Таким чином, позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягає частковому задоволенню в розмірі 25 510, 95 грн.
Нарахування інфляційних втрат проведено відповідно до норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням стоків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати і їх розмір становить 2 897,12 грн.
Оскільки діями відповідача були порушені права позивача на отримання плати за свою працю, чим завдано їй моральної шкоди, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди грошова сума в розмірі 5 000,00 грн.

12 травня 2021 року  ОСОБА_3  – представник ДП «Завод «Електроважмаш» подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила:
- рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з підприємства на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 6 989,30 грн;
- скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та судового збору та відмовити в задоволенні вказаних вимог в цій частині.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно встановив кількість робочих днів на підприємстві, що вплинуло на розмір грошової суми, що підлягає стягненню на користь позивача. Враховуючи накази ДП «Завод «Електроважмаш» про простій на підприємстві, кількість робочих днів за період з дня звільнення по день фактичного розрахунку становить 20 днів. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 13 978,60 грн, виходячи з розрахунку – 698,93 грн – середньоденний заробіток позивача* 20 робочих днів підприємства.
Судом першої інстанції було зменшено нараховану суму середнього заробітку за час затримки розрахунку на 50 %, в цій частині судове рішення не оскаржується відповідачем. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати ОСОБА_1 , враховуючи зменшення на 50 % складатиме – 13 978,60 грн – 50 % = 6 989,30.
Суд першої інстанції невірно встановив розмір інфляційних втрат, оскільки здійснив розрахунок з врахуванням розміру вихідної допомоги при звільненні в сумі 44 032,59 грн, що є порушенням норм Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням стоків їх виплати» та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

09 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а висновки, викладені судом повністю відповідають обставинам справи. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Дмитрієвої І.В. – представника ДП «Завод Електроважмаш» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини другої статті 369 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що з 11 вересня 2012 року по 03 грудня 2020 року ОСОБА_1 перебувала у трудових стосунках з ДП «Завод «Електроважмаш», працюючи на посаді начальника відділу електротягового обладнання залізничного транспорту управління супроводження договорів на підставі наказу № 1100 – К від 07 жовтня 2020 року.

03 грудня 2020 року ОСОБА_1  була звільнена з ДП «Завод «Електроважмаш» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Посилаючись на те, що при звільненні не був проведений остаточний розрахунок, ОСОБА_1 звернулася до суду з відповідним позовом.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі – Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. 

Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньої (годинної) заробітної плати. 

Пунктом 8 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

ОСОБА_4 було звільнено з роботи 03 грудня 2020 року, а розрахунок по заробітній сплаті проведено 23 березня 2021 року.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню за період з 04 грудня 2020 року по 22 березня 2021 року.

24 липня 2020 року т.в.о. Генерального директора ДП «Завод «Електроважмаш» було підписано наказ № 309 «Про встановленні неповного робочого тижня», а саме, з 01 жовтня 2020 року на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено неповний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, четвер.

Наказами ДП «Завод «Електроважмаш» від 21 жовтня 2020 року № 427, від 16 грудня 2020 року № 491 на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено режим неповного робочого часу з наступними робочими днями у грудні 2020 року – 1, 2, 3, 7, 8, 9, 10, 14, 15, 16, 17, 21, 22, 23, 24; у січні 2021 року – 18, 19, 20, 21, 25, 26, 27, 28.

Наказами ДП «Завод «Електроважмаш» від 26 січня 2021 року № 261-01/09, від 22 лютого 2021 року № 261-01/61 на ДП «Завод «Електроважмаш» встановлено простій у лютому 2021 року – 1, 2, 3, 4, 8, 9, 10, 11, 15, 16, 17, 18, 22, 23, 24, 25; у березні – 1, 2, 3, 4, 9, 10, 11, 15, 16, 17, 18, 22, 23, 24, 25, 29, 30, 31.

Таким чином, кількість робочих днів повинна розраховуватись за графіком роботи підприємства.

Відповідно до довідки ДП «Завод «Електроважмаш» від 11 березня 2021 року № 245/324 середньоденна заробітна плата складає 698,93 грн.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 становить 13 978, 60 грн, виходячи з такого розрахунку: 698,93 грн – середньоденна заробітна плата позивача * 20 робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, слід брати до уваги наступне.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно - правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно - правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Також, необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

З огляду на викладене, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідач погодився з правом позивача на стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак вважає, що зазначена сума повинна бути зменшена судом до 6 989,30 грн, оскільки підприємство перебуває у важкому матеріальному стані у зв`язку із введенням на території України карантину, внаслідок чого підприємство призупинило господарську діяльність, що призвело до зменшення доходів підприємства, скоротилась чисельність працівників. А стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі стане надмірним фінансовим тягарем для підприємства та призведе до порушень прав інших працівників.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія не вбачає підстав для зменшення розміру середнього заробітку на час затримки розрахунку при звільненні, оскільки грошова сума в розмірі 13 978,60 грн не є неспівмірною із заборгованістю по заробітній платі в розмірі 89 588, 23 грн, яка існувала у підприємства перед позивачем.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Структуру заробітної плати визначено статтею 2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати є складовою частиною заробітної плати (додаткова заробітна плата).

Таким чином, законодавством передбачена компенсація у випадку невиплати нарахованої заробітної плати, до структури якої входить додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком, у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Заперечень щодо розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати в апеляційній скарзі не наведено.

Пунктом 1 частини першої статті 376 ЦПК України встановлено, що неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з ухваленням в цій частині нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 978,60 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошової суми в розмірі 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди ДП «Завод «Електроважмаш» не оскаржено, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

ДП «Завод «Електроважмаш» за подання апеляційної скарги сплатило судовий збір в розмірі 1 805,26 грн, що документально підтверджено платіжним дорученням № 12443 від 16 червня 2021 року (а. с. 148).

Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 313,41 грн (83 919,01 грн – заявлені позивачем вимоги : 21 875,72 грн - задоволені позовні вимоги = 3,84 частина задоволених вимог; 1 203,51 грн : 3,84 = 313,41 грн).

Відповідачу підлягає компенсації судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 304,63 грн (83 919,01 грн – заявлені позивачем вимоги : 62 043,29 грн – вимоги, у задоволенні яких позивачу відмовлено = 1,35 частина вимог, в задоволенні яких відмовлено; 1 805,26 грн : 1,35 = 1 337, 23 грн).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

Таким чином, з ДП «Завод «Електроважмаш» підлягає компенсації судовий збір в розмірі 1 023,82 грн (1 337, 23 грн - 313,41 грн).

Керуючись ст. ст. 141, 367, ч. 1 ст. 369, п. 2 ч.1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Дмитрієвої Ірини Вікторівни – представника Державного підприємства «Завод Електроважмаш» – задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2021 року – скасувати в частині вирішення спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і судового збору та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1  до Державного підприємства «Завод Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Завод Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 978,60 грн (тринадцять тисяч дев`ятсот сімдесят вісім грн 60 коп.).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Компенсувати Державному підприємству «Завод Електроважмаш» за рахунок держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 023,82 грн (одна тисяча двадцять три грн 82 коп.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2021 року.

Головуючий                                                                              А.В. Котелевець

Судді                                                                                          О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина