Справа № 463/4757/20                                Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л. 
Провадження № 22-ц/811/2646/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія: 68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 вересня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючої - судді Копняк С.М.,
       суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
       секретаря - Юзефович Ю.І., 
       з участю - представника апелянта адвоката Макух А.В.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Макух Аліни Василівни на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року, ухвалене в складі головуючого судді Стрепка Н.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на малолітніх дітей, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська районна адмінстрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради про визначення місця проживання дітей з батьком, -
В С Т А Н О В И В:

       В травні 2020 року позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів на малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі половини (1/2) заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення ними повноліття, починаючи з часу подачі позову.
       Позов мотивувала тим, що 21 вересня 2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого у них народилося двоє дітей: син  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Із березня 2020 року їхня сім`я фактично припинила своє існування та вони з відповідачем почали проживати окремо. Позивачка переїхала з дітьми з м. Києва до м. Львова у квартиру її батьків та на даний час діти проживають разом з нею і зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що є засновником ГО Львівського мистецького центру «Зразковий вокально-хореографічний ансамбль Веселі черевички» з 2006 року та бере активну участь у діяльності цього центру. Також з січня 2018 року вона є постійним членом ГО Центру хореографічного мистецтва «Постолята», бере безпосередню участь у діяльності організації та активно приймає участь у наукових, навчальних, методичних та інших заходах, що проводяться цією організацією. Однак, вона не має змоги самостійно повністю утримувати своїх малолітніх дітей та забезпечувати їм належний рівень проживання. Стверджує, що з березня 2020 року, тобто з моменту початку їх з відповідачем окремого проживання, останній не виділяє грошових коштів на утримання своїх малолітніх дітей та цікавиться їх життям вкрай рідко, ним лише двічі було замовлено доставку продуктів на суму 600 гривень, чого недостатньо. Тобто, відповідач не вчиняє необхідних дій по здійсненню забезпечення дітям належного рівня проживання. Також зазначила, що їх син - ОСОБА_3 , відвідує школу ПЗО «Клевер Скул» міста Києва, вартість навчання у якій у 2019-2020 навчальному році становила 4 000 гривень. Їх донька ОСОБА_4 з 1 жовтня 2019 року до березня 2020 року, тобто до моменту оголошення Кабінетом Міністрів України карантину, відвідувала приватний дошкільний навчальний заклад ФОП ОСОБА_5 , де здійснювався денний догляд за нею, організовувалось її дозвілля, проводились розвиваючі ігри, з використанням програми дитячого центру ЦеФея Клуб Вартість денного догляду за дитиною складала 3 500 гривень за місяць. Позивачка наголошувала, що вважає подальше відвідування даних закладів освіти їх дітьми доцільним і необхідним для розвитку останніх. Також враховуючи те, що для забезпечення найнеобхідніших потреб дітей потрібні кошти, а саме: на одяг, повноцінне харчування, лікувальні та вітамінні засоби, а також на відвідування вищезазначених закладів шкільної та дошкільної освіти, просила суд стягувати аліменти на дітей у розмірі половини заробітку (доходу) відповідача, зазначаючи, що останній інших утриманців не має, працює та має стабільний дохід, а тому може сплачувати такий розмір аліментів. Як на підставу позову посилається на положення статтей 150, 180, 181, 182, 183 СК України.
       В свою чергу, 09 жовтня 2020 року представником відповідача ОСОБА_6 подано зустрічний позов про визначення місця проживання дітей з батьком, відповідно до якого він просить визначити місце проживання дітей, а саме ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .
       Позов мотивував тим, що шлюб позивача та відповідача розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2020 року. Між позивачем та відповідачкою існує спір про визначення місця проживання дітей, відтак спершу необхідно вирішити такий, а вже після цього вирішувати питання про матеріальне утримання дітей. Зокрема зазначає, що 24 березня 2020 року відповідачка за зустрічним позовом та її батьки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 без жодного погодження з позивачем за зустрічним позовом, забрали спільних дітей позивача та відповідачки -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2  з квартири за адресою АДРЕСА_2 , , яка була придбана під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, до м.Львова, не повідомивши мету та строки поїздки. І на даний час чинять йому перешкоди у зустрічах з дітьми. 
Вказує, що позивач працює у Посольстві США в Києві на посаді політичного асистента та має стабільний дохід, користується повагою колективу, має нагороди та відзнаки у роботі. Позивач піклується про здоров`я дітей, забезпечує для дітей медичне страхування, яке покриває 13 000 доларів США витрат на загальне медичне обслуговування та 400 доларів США на стоматологічні послуги у рік, договір про страхування укладається між посольством та страховою компанією. Вказує, що діти на час подання позову проживають у м. Львові, проте до березня діти проживали у м. Києві, старший син відвідував школу повного дня ПЗО «Клевер Скул» м. Києва з графіком перебування у школі з 9:00 до 18:00 год. у період з 1 вересня 2018 року до 17 червня 2020 року. Проте на даний час позивачка забрала документи сина зі школи, позбавивши його можливості навчатися у закладі, до якого він звик. Позивач завжди дбав про всесторонній розвиток дітей, тому забезпечував для них відвідування гуртків, які є необхідними для розвитку їх здібностей, зокрема ОСОБА_9 відвідував заняття у гуртку «Робокод» та заняття з великого тенісу, батько завжди цікавився навчанням та успіхами сина, а також привозив та забирав його з гуртків, відвідував батьківські збори. ОСОБА_10 відвідувала уроки гри на фортепіано в Студії музичного дозвілля для дітей « ІНФОРМАЦІЯ_3 », батько оплачував доньці абонемент та придбав для неї фортепіано. Як вбачається з позову, на даний момент мати самовільно та без згоди батька переїхала проживати з дітьми до м. Львова, у квартиру своїх батьків, проте, на думку позивача, проживання дітей у іншому місті не відповідає їх інтересам, оскільки діти адаптувались до життя у м. Києві, для них там створені необхідні умови, старший син відвідує школу та друзів, зміна оточення може негативно вплинути на психічне здоров`я дітей. Окрім того, відповідач проводить танцювальні заняття та активно займається танцями, у неї немає стабільного графіку занять, часто вони припадають на вечірній час, коли діти не перебувають у школі чи на гуртках, таким чином, вони залишаються без нагляду. З огляду на те, що суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, на відсутність пріоритетності права матері на проживання з дитиною, а також на те, що батько відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, може забезпечити кращі умови для життя дітей у Києві, у середовищі, до якого діти адаптувались та звикли проживати, вважає, що доцільно визначити місце проживання останніх з батьком для забезпечення їх інтересів. Як на підставу позову посилається на положення статтей 141, 161 СК України, статті 15 ЗУ «Про охорону дитинства», постанову Верховного Суду від 8 травня 2019 року у справі №333/5986/16-ц.
       Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на малолітніх дітей, задоволено частково.
       Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 25 травня 2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. 
В задоволені решти вимог відмовлено. 
Вирішено питання судових витрат. 
Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
       В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради про визначення місця проживання дітей з батьком - відмовлено.
       Рішення суду в частині розміру стягнутих аліментів оскаржив представник відповідача - адвокат Макух А.В.
       В апеляційній скарзі покликається на те, що вважає вищезазначене рішення Личаківчського районного суду м. Львова від 01.06.2021 року необгрунтованим та незаконним, таким, що винесено судом з грубими порушеннями норм матеріального права, без повного та об`єктивного з`ясування та дослідження всіх обставин справи. Так, аліменти на двох малолітніх дітей у розмірі ј частини заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно не відповідають критерію необхідності та достатності для забезпечення гармонійного розвитку дітей. На думку апелянта, судом вірно встановлено, що згідно з сертифікатом (довідкою) Посольства США в Україні від 30 вересня 2020 року відповідач працює в такому на посаді політичного асистента з 5-го жовтня 2014 року та його базова заробітна плата за період березень – серпень 2020 року складає 746 658, 00 грн. на рік. Оскільки базова заробітня плата відповідача за рік становить 746 658, 00 грн., то за місяць така складає 62 221,50 грн. відповідно. ПДФО утримується із заробітної плати та прирівняних до неї виплат за ставкою 18 %. Військовий збір має ставку 1, 5 % та розраховується з повної суми зарплати: ВЗ = ЗП х 1, 5 %. Відповідно до п. 13 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 р. № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів вираховується з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Таким чином, оподаткована база для стягнення аліментів в місяць становить орієнтовно 62221, 50 х (100 % - 18 % - 1, 5 %) = 62 221, 50 х 0, 805 = 50 000, 00 грн (орієнтовно). Таким чином, орієнтовна сума аліментів, що підлягають стягненню щомісячно становить 1/4 від 50 000 грн., що дорівнює 12 500, 00 грн. 
Суд першої інстанції вірно зазначив, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, проте не врахував, що позивачка не надала належних та достатніх доказів того, що на утримання дітей щомісячно витрачає 25 000, 00 грн. Таким чином, вищезазначена сума не відповідає критеріям необхідності та достатності для забезпечення гармонійного розвитку дітей та існує ризик нецільового використання коштів матір`ю на власні погреби, замість потреб дітей. Суд першої інстанції також не врахував, що відповідач оплачує додаткові витрати на утримання дітей, зокрема, придбав страховий поліс для дітей та позивачки на суму $13 000 доларів США - загальне медичне обслуговування, 400 доларів США - стоматологічні послуги.
       На думку апелянта, для забезпечення необхідного та достатнього рівня життя двох малолітніх дітей позивача та відповідача рекомендована сума аліментів становить 2 510, 00 грн х 2 = 5 020, 00 грн., а це приблизно 1/10 від доходів відповідача. Останній готовий добровільно сплачувати позивачу 1/8 свого доходу щомісячно, що еквівалентно 6 250, 00 грн. щомісячно, оскільки така сума звично витрачалась на утримання дітей, коли сторони перебували у шлюбі. Суд не врахував, що позивачка в обгрунтування своїх позовних вимог, а саме стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей в розмірі половини заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення ними повноліття не зазначила суму витрат на малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та не надала доказів, які це підтверджують. Ці обставини є істотними у такій категорії справ та не були досліджені судом першої інстанції.
       Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року, та постановити нове, яким визначити місце проживання малолітніх дітей з ОСОБА_2 та стягнути аліменти на утримання малолітніх дітей з ОСОБА_1 у розмірі 1/8 частини заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явився. Зважаючи на вимоги частини другої статті 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а також на те, що рішення про виклик учасників справи в судове засідання суду апеляційної інстанції для надання пояснень не приймалось, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які не з`явились. 
В той же час, до апеляційного суду надійшла заява представника відповідача адвоката Мартин В.І. про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням у відпустці, яка судом не могла бути розглянута, оскільки надійшла на електронну адресу суду після завершення розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частинами першою – четвертою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам. 
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Пленум Верховного Суд України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що в апеляційному порядку оскаржується рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей. Відтак, апеляційним судом не здійснюється перегляд рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей.
Судом встановлено, що 21 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2020 року.
Від шлюбу у сторін народились двоє дітей, сини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на момент звернення до суду з вказаним позовом, а також на час розгляду справи апеляційним судом, проживають з матір`ю, що не заперечується відповідачем ОСОБА_1 .
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).
Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно зі статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Стягнення аліментів на дитину є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною п`ятою статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою – четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Аналогічні положення щодо обов`язку доказування і подання доказів містяться у статті 81 цього Кодексу.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Установивши, що батько дітей має достатній дохід, не заперечив факту необхідності сплати аліментів на малолітніх дітей, беручи до уваги прожитковий мінімум для дітей віком від шести до вісімнадцяти років у 2021 році, стан здоров`я дітей та батьків, відсутність на утриманні відповідача інших малолітніх (неповнолітніх) та непрацездатних осіб, суд першої інстанції, урахувавши якнайкращі інтереси дітей, які мають право на достатній рівень матеріального забезпечення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення розміру аліментів у частці заробітку (доходу), у розмір ј частини. На думку колегії суддів, такий розмір відповідає критеріям необхідності та достатності для забезпечення гармонійного розвитку дітей сторін.
При цьому, доводи, викладені в апеляційній скарзі щодо підстав для зменшення розміру аліментів, є аналогічними мотивам відзиву на позовну заяву, і такі враховано судом першої інстанції, який задовольнив позов частково. Тому колегія суддів приходить до висновку, що ці доводи не заслуговують на увагу.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 

п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Макух Аліни Василівни – залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2021 року. 

Головуючий С.М. Копняк 

Судді: С.М. Бойко 

                                                                             А.В.  Ніткевич