П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

29 листопада 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/8571/21	
Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Димерлія О.О.
суддів  Єщенка О.В. ,  Шляхтицького О.І. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еформ» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі №420/8571/21 за позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еформ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій

У С Т А Н О В И В:
У травні 2020 року Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі – позивач) звернулось до суду з позовною заявою, у якій просило:
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еформ» на користь Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році у розмірі 61953,85 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 346,92 грн.
Вимоги адміністративного позову мотивовано невжиттям з боку відповідача заходів щодо  працевлаштування осіб  з інвалідністю та несплатою адміністративно-господарських санкцій. Так, приймаючи інформацію зазначену у звіті форми № 10-ПІ за 2020 рік, позивачем з`ясовано, що ТОВ «Еформ» всупереч вимогам ч.2 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування 1 особи з інвалідністю, у зв`язку з чим, до відповідача застосовано адміністративно-господарську санкцію за невиконання зазначеного нормативу та донараховано пеню за порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі №420/8571/21 адміністративний позов Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еформ» на рахунок управління Державної казначейської служби України в Одеській області суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування інвалідів у 2020 році у розмірі 61 953,85 грн та пеню за порушення установлених законодавством термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 346,92 грн.
Не погоджуючись з означеним рішенням суду першої інстанції, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕФОРМ» подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що Товариство належним чином виконано обов`язок з працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році. Так, 16.12.2019 року відповідач засобами електронного зв`язку подав звітність позивачу – інформацію про попит на робочу силу (вакансії). В подальшому підприємство в телефонному режимі кожного місяця повідомляло відповідний центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю за формою № 3-ПН. Також Товариство займалося самостійним пошуком осіб з інвалідністю з метою їх працевлаштування. 
При цьому, стосовно направлення засобами електронного зв`язку звітності форми № 3-ПН від 16.12.2019 року, звертає увагу на те, що електронна адреса «kostenko@od.dcz.gov.ua» є адресою відповідального співробітника Одеського центру зайнятості. Існування офіційного домену @od.dcz.gov.ua, на думку скаржника, є беззаперечним доказом того, що дана електронна адреса належить відповідальному співробітнику Одеського центру зайнятості. Отже, відповідач зробив все можливе для забезпечення створення робочого місця для осіб з інвалідністю та забезпечення їх прав на працевлаштування і оплачувану роботу.
Окрім цього, представником Товариства були подані додаткові пояснення по справі до яких долучено Лист відповідь Одеського обласного центру зайнятості від 16.09.2021 року №4596/10/42-21 та копії Звітів за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», які були подані відповідачем до Одеського міського центру зайнятості в період 2020 року.
В силу приписів пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції установлено, що 10.02.2021 року ТОВ «Еформ» подало звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік (форма № 10-ПОІ) (Наказ Міністерства соціальної політики № 591 від 27.08.2020 року), в якому:
- у рядку 01 «Середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб)» вказано – 52; 
- в рядку 02 «середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства установлена інвалідність (осіб)» – вказано «1»; 
- у рядку 03 «Кількість інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (осіб)» – 2.(а.с.4)
У відповідності до Списку працюючих інвалідів – штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві з`ясовано, що у 2020 році на підприємстві працювала одна особа з інвалідністю – ОСОБА_1 (а.с.5)
За результатами опрацювання вищезазначеного звіту, у зв`язку з не виконанням ТОВ «Еформ» нормативу робочих місць для працевлаштування 1 особи з інвалідністю, позивач нарахував 61953,85 грн. адміністративно-господарських санкцій та 346,92 грн. пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.(а.с.7)
З огляду на прострочення відповідачем терміну оплати адміністративно-господарських санкцій, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Товариство не виконало нормативу по працевлаштуванню 1 особи з інвалідністю, оскільки в установленому порядку не надавало інформацію про попит на робочу силу (вакансії), тобто не вживало залежних від нього передбачених законодавством заходів для недопущення господарського правопорушення.
Так, відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Частиною 2 вказаної статті зобов`язано підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховувати кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, установленого частиною першою цієї статті та забезпечувати працевлаштування інвалідів.
За правилами, визначеними статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів). Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, установленого частиною першою статті 19 цього Закону.
Положеннями частини 1 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Приписами частини 2 статті 218 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту частини 2 статті 218 Господарського кодексу України слідує, що вказана норма установлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що установлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що установлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.
На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» Міністерством соціальної політики України прийнято Наказ № 316 від 31 травня 2013 року, яким затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». 
В контексті положень Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми № 3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.
Колегія суддів звертає увагу, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не установлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі в установленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). 
Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2019 року у справі № 820/1889/17 та від 11.09.2020 року у справі №  440/2010/19.
Із системного аналізу вищезазначених законодавчих приписів слідує, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:
- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця;
- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації;
- забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством;
- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів;
- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, установленому Кабінетом Міністрів України;
- в разі не виконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.
Таким чином на підприємство покладається обов`язок самостійного працевлаштування інвалідів шляхом створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів, в тому числі і центри зайнятості. 
В свою чергу, закон не покладає на підприємство обов`язок здійснювати самостійний пошук працівників - інвалідів.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 18.06.2018 року по справі №819/639/17.
При цьому, Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.
З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до установленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості. Механізм реалізації зазначеної програми працевлаштування передбачає здійснення певних заходів з боку підприємств.
Доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є звіт форми № 3-ПН.
Отже, передбачена частиною 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або:
1) в разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або: 
2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», яка полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.
З наявних матеріалів справи колегією суддів з`ясовано, що 10.02.2021 року ТОВ «Еформ» подало до Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік (Форму звітності №10-ПІ), відповідно до якого загальна кількість працівників за період 2020 року складала 52 осіб, з яких норматив - 2 особи з інвалідністю.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було установлено, що згідно до листа Одеського міського центру зайнятості від 02.04.2021 року № 848/19/10, до Одеського міського центру зайнятості протягом 2020 року форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» не надавало, зокрема, ТОВ «Еформ» (під номером 84 у списку).(а.с.32-37)
За таких обставин, суд попередньої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем протягом 2020 року не подавалася до центру зайнятості інформація про попит на робочу силу за формою № 3-ПН.
У своїх додаткових пояснення представник Товариства указує, що згідно до Листа Одеського обласного центру зайнятості від 16.09.2021 року №4596/10/42-21 протягом 2020 року ТОВ «Еформ» подано до Одеського міського центру зайнятості чотири Звіти за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» без зазначення інформації про наявність вакансій на яких можливе працевлаштування осіб з інвалідністю:
- від 09.01.2020 року за посадою «водій», вакансію укомплектовано за сприяння служби зайнятості;
- від 20.02.2020 року за посадою «інженер-конструктор», вакансію укомплектовано за сприяння служби зайнятості;
- від 07.07.2020 року за посадою «менеджер (управитель) з постачання», вакансію укомплектовано за сприяння служби зайнятості;
- від 11.09.2020 року за посадою «інженер-конструктор», вакансія знята роботодавцем.
Так, судом апеляційної інстанції установлено, що у поданих Товариством звітах в Розділі ІІ «коментарі до даних про вакансії» в графі «за бажанням зазначаються відповідні категорії громадян» не зазначено – інваліди, які не досягли пенсійного віку, установленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Тобто, надана до суду апеляційної інстанції звітність за формою 3-ПН, подана Товариством до Одеського міського центру зайнятості не містить деталізація категорій претендентів на вакансію з урахуванням категорій громадян, перелік яких наведений у статті 14 Закону України «Про зайнятість населення» (позначки щодо необхідності працевлаштування саме осіб з інвалідністю).
На переконання колегії суддів наведені обставини свідчать про те, що відповідачем у 2020 році вчинялись дії, спрямовані на працевлаштування на вакантні в Товаристві посади інших осіб, однак не осіб з інвалідністю. Тому, за таких обставин така звітність, на думку судової колегія апеляційного суду, не може бути прийнята судом в якості доказу, який свідчить про інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю.
При цьому, доказів про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а також доказів того, що перелічені посади у поданій звітності віднесено до посад, на яких може використовуватись праця осіб з інвалідністю, матеріали справи не містять та Товариством не надано.
Разом з цим, судова колегія уважає за необхідне звернути увагу на таке.
У вказаному вище Листі Одеського міського центру зайнятості від 14.09.2021 року повідомлено, що ТОВ «Еформ» було надано звіт за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» від 16.12.2019 року із зазначенням професії (посади) «прибиральниця» з позначкою в Розділі ІІ «коментарі до даних про вакансії» в графі «за бажанням зазначаються відповідні категорії громадян» щодо працевлаштування осіб з інвалідністю.
Судова колегія зазначає, що Фонд, центр зайнятості і роботодавець несуть субсидіарну відповідальність за працевлаштування інвалідів.
Обов`язок працевлаштування інвалідів, головним чином, лежить на центрі зайнятості, який повинен бути виконаний шляхом визначення кількості вакантних посад для інвалідів на підставі поданих звітів роботодавців, проводити пошук та направлення інвалідів до роботодавців, у яких наявні вакантні посади.
Фонд аналізує отримані звіти, проводить перевірки та застосовує санкції, а також інші заходи впливу передбачені законодавством до суб`єктів господарювання, які не виконують нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів, крім того, зокрема, сприяє у працевлаштуванні осіб з інвалідністю.
До обов`язків роботодавця належить створення робочих місць для інвалідів, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування інвалідів, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.
Так, відповідно до позиції позивача, відповідачем не виконані вимоги щодо подання інформації про попит на робочу силу за 2020 за формою 3-ПН для працевлаштування осіб, які мають інвалідність до центру зайнятості, що підтверджується листом Одеського обласного центру зайнятості за № 848/19/10 від 02.04.2021 року.
Разом з тим, згідно до матеріалів справи у грудні 2019 році на ТОВ «Еформ» була наявна вакансія (прибиральниця) робочого місця для інвалідів, про що був поданий звіт за формою 3-ПН, (зареєстрований у Одеському міському центрі зайнятості 17.12.2019 року), який підтверджувався двічі на місяць під час актуалізації вакансії фахівцями Одеського міського центру зайнятості за результатами спілкування з роботодавцем у телефонному режимі.
30.06.2020 року фахівцями Одеського міського центру зайнятості було видано направлення на працевлаштування до ТОВ «Еформ» на посаду «прибиральниця» одній особі з інвалідністю. Від запропонованої вакансії особа відмовилась. Протягом 2020 року зазначена вакансія залишилась актуальною.
В 2020 році відповідач не подавав звіт форми 3-ПН з вакансіями для осіб з інвалідністю. У лютому 2021 року Товариством подано уточнюючу звітність за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» із зазначенням професії (посади) «прибиральниця» з позначкою щодо працевлаштування осіб з інвалідністю у зв`язку зі необхідністю заміни первинної та містить уточнення характеристик вакансії, а саме: розміру заробітної плати (з 1200 грн. змінено на 1700 грн.).
Апеляційний суд наголошує, що періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не установлено, а передбачено, що така звітність подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії)  не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав відповідну звітність вказаної форми у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі в установленому порядку подав інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Колегія суддів суду апеляційної інстанції указує, що оскільки обставини у Товариства не змінились, нові робочі місця протягом 2020 року не створювались, а відтак, обов`язку щодо подання звітності за формою 3-ПН з вакансіями для осіб з інвалідністю у відповідача в 2020 році не було.
Слід також відмітити, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач не створив робочі місця для осіб з інвалідністю, відмовляв таким особам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, або несвоєчасно звітував до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, установленому Кабінетом Міністрів України.
Окрім цього, не було надано доказів безпосереднього звернення інвалідів на підприємство з метою працевлаштування, і відмови у такому працевлаштуванні.
Вказані обставини дають підстави для висновку про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів, установлених статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування, а тому застосування до нього адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця, призначені для працевлаштування осіб з інвалідністю та стягнення пені є безпідставним.
З урахуванням установлених обставин у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку, що заявлені позовні вимоги Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів є такими, які не підлягають до задоволення.
Відтак, суд апеляційної інстанції уважає помилковим висновок окружного адміністративного суду щодо обґрунтованості позовних вимог Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів та наявність підстав для стягнення з ТОВ «Еформ» адміністративно-господарських санкцій і пені за порушення термінів сплати таких санкцій.
За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а відтак, згідно до приписів ст. 315,317 КАС України, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еформ» – задовольнити повністю.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі №420/8571/21 – скасувати та прийняти нове судове рішення.
У задоволенні адміністративного позову Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еформ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій - відмовити повністю.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Шляхтицький О.І.