ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9385/21 Справа № 200/1849/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро 

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Пищиди М.М.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.
 
за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.,

 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Інженерна 3», Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління – Реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Шевченківського району, Комунальне підприємство «Міські комунальні платежі» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

       У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачки та просив визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 75,7 кв.м. (а.с. 3-7).
       Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСББ «Інженерна 3», Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління – Реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Шевченківського району, КП «Міські комунальні платежі» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задоволено.
       Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 75,7 кв.м.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.(а.с.89-92).
       Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від27 липня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2  до ОСОБА_2 , треті особи:  ОСОБА_3 , ОСББ «Інженерна 3», Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління – Реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Шевченківського району, КП «Міські комунальні платежі» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням– відмовлено.
       Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 , звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог (а.с.168-176).
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є основним наймачем квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , яка є неприватизованою та перебуває у комунальній власності, що підтверджується випискою із спільної постанови адміністрації і профкому ВАТ «Завод Дніпропрес» від 01.09.1999 року, листом ліквідатора ВАТ «Завод Дніпропрес» Левченко В.В. від 17.11.2016 року та листом державного реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Усманова С.В. від 13.02.2017 року.
       В квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 – батько, ОСОБА_2 – син, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 04.11.2016 року.
       Згідно актів від 14 грудня 2016 року, від 11 квітня 2017 року складених сусідами позивача – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , затверджених головою ОСББ «Інженерна 3» Кравченко М., ОСОБА_1 не проживає в квартирі АДРЕСА_2 не менше 5 років, її особистих речей в квартирі немає.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає більше шести місяців, що відповідно до ст. 72 ЖК України є підставою для визнання її такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Доказів поважності не проживання у житловому приміщення суду не надано.
       Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
       Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       У частині четвертій статті 9 Житлового Кодексу України (далі ЖК) визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
       У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, в яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.
       Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.
       Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
       У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
       Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 75,7 кв.м., суд першої інстанції не дав оцінки тим обставинам, що іншого житла у відповідача ОСОБА_2 немає, що вона до сьогоднішнього дня зареєстрована у спірній квартирі, однак існує тривалий спір щодо проживання та користування квартирою, тому немає можливості там повноцінно проживати, ніколи не втрачала інтересу до спірної квартири, а відтак відсутні поважні причини не проживання у спірній квартирі.
       Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
       Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).
       Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, пункт 47).
       У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
       Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом, ні співрозмірність відповідній меті. А обґрунтування пропорційності позбавлення житла Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis "Dakus v. Ukraine", № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).
       Зазначене свідчить про недоведеність позивачем своїх позовних вимог, а отже і про безпідставність позову.
       Суд першої інстанції належної уваги на зазначене не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивача про визнання відповідача такию, що втратила право користування жилим приміщенням через її відсутність у квартирі тривалий час з неповажних причин.
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСББ «Інженерна 3», Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління – Реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Шевченківського району, КП «Міські комунальні платежі» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — задовольнити.
       Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2019 року — скасувати.
       У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Інженерна 3», Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління – Реєстраційної служби Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Шевченківського району, Комунальне підприємство «Міські комунальні платежі» Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням — відмовити.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Судді: