Ухвала
іменем України 
4 жовтня 2021 року
м. Київ
Справа № 667/448/16-к
Провадження № 51- 4701 ск 21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого –        ОСОБА_1 , 
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 16 січня 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 24 червня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 , 
в с т а н о в и в:
Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 16 січня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дар`ївка Білозерського району Херсонської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз вироком Суворовського районного суду м. Херсона від 1 вересня 2015 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк два роки шість місяців, 
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років; за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років;за ч. 2 ст. 121 КК України у до покарання виді позбавлення волі на строк дев`ять років; за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого. 
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироками Комсомольського районного суду м. Херсона від 23.06.2015 року та Суворовського районного суду м. Херсона від 01.09.2015 року, і за сукупністю вироків призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років з поміщенням для відбування покарання до кримінально-виконавчої установи закритого типу з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
Позови ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди 29 749,21 грн 21 коп., в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 100 000 грн, в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 5 000 грн, а всього 134 749 грн 21 коп.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 100 000 грн, в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 5 000 грн, а всього 105 000 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 24 червня 2021 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_5 залишено без змін. 
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень,  ОСОБА_5 3  листопада 2015 року близько 12.30 год., біля будинку № 80-а по вул. Шмідта в м.  Херсоні, переслідуючи прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, здійснив напад на ОСОБА_8 з метою заволодіння майном останньої, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, що виразилось у нанесенні одного удару ногою в область спини потерпілої, від якого остання впала на дорожнє покриття та отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому мищелків правої плечової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, та тілесні ушкодження у вигляді синця лівої молочної залози, садна носа, лівого ліктя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, та заволодів належною потерпілій ОСОБА_8 жіночою сумкою, яка матеріальної цінності для потерпілої не має, в якій знаходилисьгрошові кошти в розмірі 85 грн та платіжні картки, які матеріальної цінності для потерпілої не мають, чим завдав потерпілій майнову шкоду на суму 85  грн.
Суд кваліфікував дії ОСОБА_5 за цим епізодом за ч. 1 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).
Він же, 3 листопада 2015 року близько 18.30 год., знаходячись на проїзній частині навпроти будинку АДРЕСА_1 , переслідуючи прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, повторно відкрито із застосуванням до потерпілої ОСОБА_9 фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останньої, що виразилось в нанесені одного удару в область потилиці, від якого потерпіла впала, заволодів належною ОСОБА_9 жіночою сумкою вартістю 200 грн, в якій знаходились грошові кошти в розмірі 120 грн, банківська карта «ПриватБанк», паспорт громадянина України та пенсійне посвідчення на ім`я потерпілої, що не мають для неї матеріальної цінності, чим завдав потерпілій майнову шкоду на загальну суму 320 грн.
Суд кваліфікував дії ОСОБА_5 за цим епізодом за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.
Він же, 5 листопада 2015 року близько 17.00 год., знаходячись на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, здійснив напад на ОСОБА_10 з метою заволодіння майном останньої, поєднаний із насильством, небезпечним для її життя та здоров`я, що виразилось у нанесенні множинних ударів тупим предметом в область голови, в результаті чого заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді відкритого осколкового перелому кісток склепіння та основи черепа, множинних вдавлених переломів кісток склепіння черепа, забитих ран голови, епідуральних крововиливів, крововиливів під м`яку мозкову оболонку, забою головного мозку, внутрішньомозкового крововиливу, крововиливів в м`які покрови голови з боку їх внутрішньої поверхні, синців повік очей, носа, під білкову оболонку лівого ока, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя та які перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; тілесних ушкоджень у вигляді відкритого прямого перелому нижньої щелепи зліва в проекції кута, забитої проникаючої в порожнину рота рани обличчя, обширної гематоми лівої половини обличчя з переходом на волосяну частину голови, що відносять до ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, та тілесні ушкодження у вигляді синця правої кисті, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, після чого заволодів належною потерпілій ОСОБА_10 жіночою сумкою, яка не має матеріальної цінності, в якій знаходились грошові кошти в розмірі 800 грн, мобільний телефон «LG-D724», ІМЕІ А: НОМЕР_1 , ІМЕІ В: НОМЕР_2 , вартістю 4 500 грн, флеш-карта «Кінгстон 16 Гб» вартістю 200  грн, паспорт громадянина України та банківська карта «Приват Банку» на ім`я ОСОБА_10 , які не мають матеріальної цінності, чим завдав шкоду на загальну суму 5 500 грн.
Суд кваліфікував дії ОСОБА_5 за цим епізодом за ч. 4 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.
Крім того, ОСОБА_5 5 листопада 2015 року близько 17.00 год., знаходячись на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_10 удари тупим предметом в область голови, в результаті чого заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді відкритого осколкового перелому кісток склепіння та основи черепа, множинних вдавлених переломів кісток склепіння черепа, забитих ран голови, епідуральних крововиливів, крововиливів під м`яку мозкову оболонку, забою головного мозку, внутрішньомозкового крововиливу, крововиливів в м`які покрови голови з боку їх внутрішньої поверхні, синців повік очей, носа, під білкову оболонку лівого ока, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 , спричинивши останній особливих фізичних страждань та нестерпного болю.
Суд кваліфікував такі дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, вчинене способом, що має характер особливого мучення, що спричинило смерть потерпілого.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , з посиланням на ст. 414 КПК України, просить змінити судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 пом`якшити ОСОБА_5 покарання, визначивши його у розмірі: за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки; за ч. 1 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки; за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного вироками Комсомольського районного суду м. Херсона від 23.06.2015 року та Суворовського районного суду м. Херсона від 01.09.2015 року, і за сукупністю вироків визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_5 судом першої інстанції, за наявності обставин, що пом`якшують покарання (визнання вини та щире каяття у скоєному), а також відсутності обставин, що обтяжують покарання, не відповідає вимогам ст. 65 КК України та є занадто суворим. Крім того, захисником під час розгляду апеляційним судом справи щодо ОСОБА_5 заявлялося, що місцевий суд не врахував вимоги ст. 69-1 КК України. Захисник зауважує, що дві третини від максимального строку за ч. 4 ст. 187 КК України становлять 10 років. Проте, остаточний термін покарання у виді позбавлення волі було визначено у розмірі тринадцяти років з конфіскацією майна. Вказане, на думку захисника, свідчить про незастосування судом ст. 69-1 КК України. 
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК України та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, конкретизуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та (або) характеристику особи винного, згідно з КК України виступають самостійним чинником, який має значення для індивідуалізації покарання. 
Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України віднесені до категорії особливо тяжкого злочину (ч. 4 ст. 187 КК України) та тяжких злочинів (ч.  2 ст. 121, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 КК України), спосіб їх вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, за матеріалами справи характеризується фактично посередньо, утриманців не має, офіційно працевлаштований не був, на обліку у психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря – нарколога у зв`язку з розладами психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, є особою, раніше судимою за злочини проти власності. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав повне визнання вини та щире каяття, яке виразилося в тому, що в судовому засіданні обвинувачений виявив жаль з приводу вчиненого, намір не вчиняти подібних дій у майбутньому та відшкодувати завдану шкоду. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Разом з тим, апеляційний суд, погодившись із таким рішенням місцевого суду та врахувавши наведені ним обставини, на доводи захисника ОСОБА_4 щодо призначення  ОСОБА_5 , як вважає захисник, явно несправедливого покарання правильно зауважив, що захисник не навів переконливих мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке він просить призначити.Зазначив, що злочини вчинено  ОСОБА_5 в період невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що передбачає призначення покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України та дійшов обґрунтованого висновку, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі за кожен із злочинів не у максимальному розмірі, передбаченому санкціями ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст.  187, ч. 2 ст. 121 та ч. 4 ст. 187 КК України. А тому, це свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги захисника щодо надмірної суворості призначеного покарання.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що викладені під час апеляційного розгляду доводи захисника про застосування ст. 69-1 КК України до остаточно визначеного покарання за сукупністю вироків є неприйнятними, оскільки суперечать вимогам кримінального закону.
Враховуючи наведене, апеляційний суд з огляду на характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів та відомості про особу винного констатував, що судом першої інстанції було враховано всі обставини, передбачені у ст. 65 КК України. Призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, враховуючи встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини, ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, виходячи у тому числі й із конкретних обставин їх вчинення, зокрема, з огляду на насильницький характер посягань, вчинення їх щодо осіб жіночої статі, встановлені кваліфікуючі ознаки відповідних кримінальних правопорушень, а також кількості епізодів злочинної діяльності, особи обвинуваченого та інших обставин, які отримали належну оцінку судів, призначене ОСОБА_5 покарання (як за окремими злочинами, так і за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків) є таким, що відповідає положенням закону України про кримінальну відповідальність та не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості. 
Крім того, колегія суддів касаційного суду також вважає безпідставним посилання захисника на необхідність застосування до засудженого ОСОБА_5 норм, передбачених ст. 69-1 КК України. 
Так, підставами застосування ст. 69-1 КК України закон визнає такі чинники, як наявність у справі не будь-яких, а лише тих обставин, що пом`якшують покарання, які передбачені тільки у п. п. 1 та 2 ст. 66 КК України: з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання та визнання обвинуваченим своєї вини. 
Як убачається з копій судових рішень, засуджений ОСОБА_5 не відшкодував добровільно завданий збиток та не усунув заподіяну шкоду, а відтак положення статті 69-1 КК України щодо нього не підлягають застосуванню. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що зазначені у касаційній скарзі обставини, які, на думку захисника, мають пом`якшити ОСОБА_5 покарання, є неспроможними, а тому судами не порушено передбачених КК України загальних засад призначення покарання. 
Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст.  428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 16 січня 2020 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 24 червня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3