Постанова
Іменем України
 
03 листопада 2021 року
місто Київ
 
справа № 756/13795/20
провадження № 61-10118св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
третя особа - Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року у складі судді Белоконної І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Нежури В. А., 
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест», товариство) у листопаді 2020 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - ГСУ МВС України), у якому просило зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанов старшого слідчого в ОВС СУ ГУМВС України у м. Києві Святини І. А. від 15 квітня 2009 року та від 08 вересня 2009 року, шляхом припинення запису про обтяження від 21 квітня 2009 року № 37788767 та запису про обтяження від 21 вересня 2009 року № 37788790 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 03 вересня 2008 року ОСОБА_1 та Акціонерний комерційно-інноваційний банк «УкрСиббанк» 
(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого у правовідносинах є ТОВ «ФК «Гефест», уклали договір про надання споживчого кредиту № 11389301000, на забезпечення виконання умов якого сторони того ж дня уклали договір іпотеки № 93006, відповідно до умов якого передано в іпотеку квартиру  АДРЕСА_1 .
Зазначило, що 12 серпня 2020 року товариство у позасудовому порядку набуло право власності на цю квартиру. Водночас під час реєстрації права власності на квартиру за позивачем державний реєстратор переніс записи про обтяження нерухомого майна від 21 квітня 2009 року № 37788767 та від 21 вересня 2009 року № 37788790, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна, внесені під час здійснення кримінального провадження на підставі постанов про арешт майна боржника ОСОБА_1 від 15 квітня 2009 року та від 08 вересня 2009 року.
Враховуючи, що спірне майно обтяжене іпотекою до накладення на нього арештів у межах кримінального провадження, ТОВ «ФК «Гефест», яке не є учасником кримінального провадження, набуло право власності на таке майно, а тому вважало, що такі записи про обтяження порушують його права як нового власника майна.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року провадження у справі закрито.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гефест» залишено без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року залишено без змін.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вважав, що цей спір підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.
Апеляційний суд, застосувавши правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 15 травня 2018 року 
у справі № 335/12096/15-ц (провадження № 14-115цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц (провадження № 14-159цс18), додатково зазначив, що арешт, накладений в межах кримінальної справи, є заходом забезпечення кримінального провадження, застосованим згідно з нормами КПК України і його скасування відбувається в порядку, визначеному статтею 174 КПК України. 
Посилання товариства на те, що цей спір має розглядатися у порядку цивільного судочинства, апеляційний суд визнав помилковим, а правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), такими, що не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки стосуються інших правовідносин.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ТОВ «ФК «Гефест» 16 червня 2021 року звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник визначив, що:
- суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили оскаржувані рішення без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18), від 21 серпня2019 року у справі № 911/1247/18 (провадження № 12-99гс19), від 08 листопада 2019 року у справі № 450/1411/16 (провадження № 14-477цс19), про те, що у разі, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим і має розглядатися за правилами цивільного судочинства;
- суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені у поставові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19), відповідно до яких спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після скасування судом постанови про порушення кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства;
- суд апеляційної інстанції неправильно застосовував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц (провадження № 14-115цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц (провадження 
№ 14-159цс18), не врахував правового висновку, викладеного у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18), відповідно до якого незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «ФК «Гефест», а ухвалою від 22 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що предметом позову ТОВ «ФК «Гефест» є вимога про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанов старшого слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України в м. Києві І. А. Святини від 15 квітня 2009 року та 21 вересня 2009 року, шляхом припинення запису про обтяження від 21 квітня 2009 року № 37788767 та запису про обтяження від 21 вересня 2009 року № 37788790 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Арешт накладено в межах кримінальної справи № 18-400, яка порушена 06 квітня 2009 року.
Оцінка аргументів касаційної скарги
Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень, Верховний Суд зробив такі висновки.
Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, позивач оскаржує арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або  оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.
Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження 
№ 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.
У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження 
№ 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, наведеного не врахував та помилково застосував до спірних правовідносин правила КПК України 2012 року, посилаючись на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц (провадження 
№ 14-115цс18), від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц (провадження № 14-159цс18).
Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що у справі, яка переглядається, арешт накладений на майно у межах кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок суду від 21 вересня 2012 року) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року, до набрання 19 листопада 2012 року чинності КПК України 2012 року.
У справі № 335/12096/15-ц (провадження № 14-115цс18), дійшовши висновку, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, Велика Палата Верховного Суду водночас зазначила, що обґрунтованим є висновок про юрисдикцію спору господарському суду з огляду на склад учасників справи, а отже, у згаданій справі Велика Палата Верховного Суду не робила висновку про те, що спір підлягає розгляду у порядку кримінального судочинства.
Також апеляційний суд не врахував, що правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц (провадження № 14-159цс18), фактично конкретизований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19).
У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження 
№ 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
У зв`язку з наведеним, враховуючи неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування правил КПК України 2012 року до спірних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Резюмуючи, Верховний Суд зазначає, що обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а саме невідповідність висновків судів правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження 
№ 14-105цс19), від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19), зокрема щодо юрисдикції спору, підтвердилися, оскільки за результатами перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що під час постановлення оскаржуваних судових рішень судами, усупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України, не враховані висновки Великої Палати Верховного Суду щодо визначення юрисдикції у спорах про звільнення майна з-під арешту, накладеного у межах кримінального провадження.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).
Враховуючи те, що позовні вимоги мають розглядатися за правилами цивільного, а не кримінального судочинства, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення необхідно скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» задовольнити.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 травня 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко