КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 753/21219/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/14672/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.   
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
03 грудня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого - Немировської О.В. 
                  суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року, 
 
встановив:
у грудні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 177 638 грн. 68 коп., посилаючись на те, що між сторонами 15 листопада  2019 року було укладено Кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредитний ліміт в розмірі 148 800 грн. зі сплатою відсотків та комісій за користування коштами строком до 15 листопада 2022 року. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору утворилась заборгованість, яка складається з 146 162 грн. 17 коп. тіла кредиту, 228 грн. 51 коп. відсотків за користування коштами та 31 248 грн. комісії.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі177 638 грн. 68 коп. та судовий збір.
Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.  
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Звертаючись до суду з даним позовом,  позивач посилався на те, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, умови якого позичальник не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року позов було задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, а тому з нього на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту, відсотками та комісією. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та права та послався на положення ст. 1048, 1050, 1054 ЦК України.
У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що заборгованість банком була нарахована з порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а також вказував, що позивач не звертався до нього з вимогами про  погашення заборгованості та дострокове стягнення кредиту. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2019 року між АТ «Банк Кредит Дніпро» та ОСОБА_1   було укладено Кредитний договір №22035000222504, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 148 800 грн. строком до 15 листопада 2022 року на споживчі потреби. Також сторони погодили сплату відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 0,001% річних  на строкову заборгованість та 56% річних на прострочену заборгованість.
Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту з 15.11.2019 по 14.09.2020 становить 3% від суми кредиту, з 15.09.2020 по 14.06.2021 2,5% від суми кредиту, з 15.06.2021 по 14.03.2022 1,5% від суми кредиту, а з 15.03.2022 по 15.11.2022 - 0,925% від суми кредиту.
Згідно з п. 1.3 Договору банк формує графік платежів із зазначенням сум погашення основного боргу, сплати процентів та щомісячної комісії, який викладено в Розділі 4 Договору. З вказаного графіку вбачається, що банком позичальнику було встановлено платежі за додаткові та супутні послуги, а саме за розрахунково-касове обслуговування. 
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем незаконно було включено до умов договору сплату комісії, що не відповідає вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є безпідставними, оскільки на момент укладення кредитного договору між сторонами вказані правила втратили чинність.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Виходячи з мети законодавчого захисту прав споживача як більш вразливої та незахищеної сторони у договорі (в якому одна сторона є фахівець, а інша - ні), закон має на меті захистити право споживача бути обізнаним з умовами договору, що укладається, на зрозумілій для нього мові, коротко і прозоро, без прихованих невигідних для нього наслідків та умов, з метою уникнення ситуації, коли для належного розуміння договору та його умов споживач мав би детально аналізувати об`ємний матеріал, і з метою уникнення викривлення дійсного волевиявлення позичальника-споживача. Дані вимоги закону не мали на меті надати споживачу формальні підстави для подальшого визнання укладеного договору недійсним. Споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки.
Відповідно до статті 47 Закону України від 07 грудня 2000 року «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері визначає Закон України від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування».
Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» станом на дату укладення кредитного договору містить положення про те, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
У статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» наведено визначення термінів, які вживаються в цьому Законі, зокрема:
договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором;
загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту (це сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит) та загальних витрат за споживчим кредитом (це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту);
споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, що врегульовано в частині другій статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.
Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.
До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються:
1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит;
2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.
Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє встановлення у договорі про споживчий кредит комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності) (крім тих, які згідно із законом надаються безоплатно) для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано до суду доказів направлення позичальнику досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості також є необґрунтованими, оскільки звернення з відповідними вимогами є правом позивача, а не його обов`язком.
При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідачем не було надано доказів на підтвердження сплати ним поточних платежів за кредитним договором. Також скаржником не було наведено і власного розрахунку заборгованості. Наявність простроченої заборгованості за щомісячними платежами ОСОБА_1 спростована не була. 
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, судом  першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 липня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                
 
Судді