ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року  	Львів	Справа № 380/2318/21 пров. № А/857/15848/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1    на рішення   Львівського окружного адміністративного суду   від 29 червня 2021 року    у справі за адміністративним позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 ,   третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Львівська міська рада    про демонтаж гаража,-
суддя (судді) в суді першої інстанції – Москаль Р.М., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – 07 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

18 лютого 2020 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулася в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила зобов`язати демонтувати металевий гараж розміром 3,00x6,00 м, самочинно встановлений на землях комунальної власності міста біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що міжвідомча комісія при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради на своєму засіданні 08 грудня 2020 року розглядала питання щодо самочинно встановленого гаражу розміром 3x6 м на землях комунальної власності міста біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Голова Залізничної районної адміністрації, за результатами розгляду інформації ЛКП «Левандівка» затвердив висновки міжвідомчої комісії від 08 грудня 2020 року та прийняв розпорядження № 675 від 11 грудня 2020 року «Про демонтаж металевого гаража самочинно встановленого гром. ОСОБА_1 ». Цим розпорядженням рекомендовано мешканці квартири АДРЕСА_3 демонтувати самочинно встановлений металевий гараж в термін до 10 січня 2021 року. ЛКП «Сяйво» скерувало ОСОБА_1 попередження № 2-153 про необхідність виконання рекомендацій, викладених у згаданому розпорядженні. Працівники ЛКП «Сяйво» провели обстеження зазначеної земельної ділянки та склали акт від 25 січня 2021 року, в якому зафіксували факт невиконання відповідачкою рекомендацій розпорядження голови Залізничної районної адміністрації. Зазначає, що в гром. ОСОБА_1 не має права на розміщення металевого гаража без погодження проектної документації на земельній ділянці, що перебуває у комунальній власності та не надавалася для цієї мети.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати самочинно встановлений металевий гараж розміром 3x6 м, що знаходиться біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що металевий гараж біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , встановлений з порушенням численних норм чинного законодавства, тому його слід демонтувати.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що у чинному законодавстві відсутні норми, якими регулюються правовідносини аналогічні передачі документів відповідачу на придбання заготовки під гараж та ключів від змонтованого гаражу. В ст. 376 ЦК України чітко визначено особу, яку може бути зобов`язано провести перебудову чи знесення за її рахунок самочинного будівництва – особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, а відповідач не здійснювала самочинного будівництва. При проведенні демонтажу спірного гаражу у зворотному порядку, розібравши його на частини, гараж відповідача буде неминуче пошкоджено, тобто матиме своїм наслідком втручання в майнові інтереси особи щодо мирного володіння майном.
У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи(в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів(п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 24 жовтня 1997 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого придбала нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 (а.с.49). Позивач зазначає, що спірний металевий гараж перейшов до неї у власність від попереднього власника, який при укладенні договору купівлі-продажу квартири передав ключі від гаража разом з документом, що підтверджує купівлю заготовки під гараж (вимога № 218 від 11 листопада 1996 року, а.с.50). 
Реагуючи на звернення мешканців будинку АДРЕСА_1 на «гарячу лінію області» (а.с.7) працівники ЛКП «Сяйво» провели обстеження прибудинкової території цього на предмет виявлення самовільно встановлених металевих гаражів. 
Виявлено на прибудинковій території біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 кілька самовільно встановлених металевих гаражів, в тому числі металевий гараж розміром 3х6 м, що встановлений без дозволу та оформлення землекористування, з порушенням норм ДБН, котрий належить ОСОБА_1 (зафіксовано на схемі та фотофіксацією (а.с.19,20).
29 вересня 2020 року ЛКП «Сяйво» скерувало гр. ОСОБА_1 вимогу, відповідно до якої зобов`язувало в термін до 15 жовтня 2020 року демонтувати самовільно встановлений гараж (а.с.8). Факт скерування 29 вересня 2020 року згаданої вимоги ОСОБА_1 рекомендованим листом підтверджується поштовою квитанцією (а.с.8).
16 жовтня 2020 року ЛКП «Сяйво» на ОСОБА_1 склало протокол про адміністративне правопорушення про порушення вимог 20.1.31 Правил благоустрою м. Львова, а саме: ОСОБА_1 на прибудинковій території будинку по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 самовільно встановила металевий збірно-розбірний гараж, чим вчинила адміністративне правопорушення, за яке передбачена відповідальність згідно з вимогами статті 152 КУпАП (а.с.9-10).
30 жовтня 2020 року адміністративна комісія при Залізничній районній адміністрації за результатом розгляду складеного ЛКП «Сяйво» протоколу прийняла постанову № 194, відповідно до якої постановила притягнути гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 152 КУпАП, та наклала адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн (а.с.12).
ОСОБА_1 постанову адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації № 194 від 30 жовтня 2020 року не оскаржувала, сплатила накладений на неї штраф у розмірі 510,00 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.13).
08 грудня 2020 року міжвідомча комісія при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради розглядала питання щодо самочинно встановленого гром. ОСОБА_1 гаражу розміром 3x6 м на землях комунальної власності міста біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (а.с.14). 
Голова Залізничної районної адміністрації за результатами розгляду інформації ЛКП «Сяйво» затвердив висновки міжвідомчої комісії від 08 грудня 2020 року та прийняв розпорядження № 675 від 11 грудня 2020 року «Про демонтаж металевого гаража, самочинно встановленого гром. ОСОБА_1 на землях комунальної власності міста біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 » (а.с.15). Цим розпорядженням Залізнична районна адміністрація: - рекомендувала гр. ОСОБА_1 мешканці квартири АДРЕСА_3 в демонтувати металевий гараж розміром 3x6 м самочинно встановлений на землях комунальної власності міста біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 (пункт 2, термін виконання визначено до 10 січня 2021 року); - у випадку невиконання гр. ОСОБА_1 пункту 2 розпорядження в добровільному порядку, зобов`язала ЛКП «Сяйво» в термін до 20 січня 2021 року підготувати та передати в юридичний відділ адміністрації відповідні документи для звернення з позовною заявою в суд (пункт 3 розпорядження).
24 грудня 2020 року ЛКП «Сяйво» скерувало ОСОБА_1 попередження № 2-153, зобов`язало в термін до 10 січня 2021 року демонтувати самочинно встановлений на землях комунальної власності згаданий металевий гараж. Це попередження скеровано ОСОБА_1 24 грудня 2020 року рекомендованою кореспонденцією, про що свідчить квитанція (а.с.17).
06 січня 2021 року ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг звернулась із заявою на ім`я Львівського міського голови про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 18,0 кв.м у зв`язку із формування нової земельної ділянки на АДРЕСА_4 для встановлення металевого гаража (а.с.51). За результатом розгляду цього звернення Управлінням земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради скерувало заявниці лист № 2403-вих.-3174 від 19 січня 2021 року, відповідно до якого відмовило ОСОБА_1 у задоволенні її звернення, оскільки генеральним планом міста Львова не передбачено освоєння вільних земельних ділянок для будівництва окремо стоячих гаражів. 
Комісія у складі працівників ЛКП «Сяйво» 25 січня 2021 року з виходом за адресою: АДРЕСА_5 склала акт обстеження про те, що в термін до 10 січня 2021 року гр. ОСОБА_1 не демонтувала металевий гараж розміром 3x6 м біля житлових будинків АДРЕСА_1 та № 1 на вул. Озерній у м. Львові (а.с.18).
Залізнична районна адміністрація як уповноважений виконавчий орган місцевого самоврядування (суб`єкт владних повноважень) звернулася до суду з цим позовом з тієї підстави, що ОСОБА_1 добровільно не виконали вимог розпорядження № 675 від 11 грудня 2020 року - не демонтувала самовільно встановлений металевий гараж розміром 3x6 м біля житлових будинків № 12 на вул. Повітряній та № 1 на вул. Озерній у м. Львові.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі – Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені    Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. 
Згідно із пп. 7) п. а) ч. 1 ст. 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо організації благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.
Підпунктом 3) п. б) ч. 1 ст. 31 Закону № 280/97-ВР передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про основи містобудування» (далі - Закон № 2780-XII) державне регулювання у сфері містобудування здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою та Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.
Згідно із ст. 14 Закону № 2780-XII до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: визначення території для містобудівних потреб згідно з рішенням відповідної ради; встановлення в межах своїх повноважень на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність; надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок; забезпечення в установленому законодавством порядку розробки і подання на затвердження відповідних рад місцевих містобудівних програм, генеральних планів, детальних планів, планів червоних ліній; надання (отримання, реєстрація), відмова у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю у випадках та відповідно до вимог, встановлених законом; організація охорони культурної спадщини; організація робіт, пов`язаних із створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації та проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності експлуатації будинків і споруд незалежно від форми власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів.
Статтею 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (далі – Закон № 2807-IV) благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.
Згідно із ст. 5 Закону № 2807-IV управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 2807-IV передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері благоустрою населених пунктів віднесено забезпечення реалізації державної політики у цій сфері.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 2807-IV суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону № 2807-IV до об`єктів благоустрою населених пунктів належать прибудинкові території.
Статтею 14 Закону № 2807-IV об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.
Відповідно до ст. 20 Закон № 2807-IV організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста). Рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов`язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають. 
Ухвалою Львівської міської ради № 376 від 21 квітня 2011 року затверджені Правила благоустрою Львівської міської територіальної громади (далі – Правила). Ці Правила є нормативно-правовим актом, який встановлює порядок благоустрою та утримання об`єктів благоустрою Львівської міської територіальної громади, визначає правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою міста, які спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.
Згідно із пунктом 1.2 Правил такі є обов`язковими для виконання на території Львівської міської територіальної громади всіма органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та підпорядкування, органами самоорганізації населення, посадовими особами міської ради, об`єднаннями громадян, а також громадянами, у тому числі іноземцями та особами без громадянства.
Пункт 20 Правил передбачає відповідальність громадян та юридичних осіб за порушення у сфері благоустрою території, за які накладаються стягнення, передбачені ст. 82, ст. 152 КУпАП, в тому числі за самовільне захоплення території (частини території) об`єкта благоустрою Львівської міської територіальної громади (пп. 20.1.31.).
Відповідно до пункту 1.4. Правил організацію благоустрою Львівської міської територіальної громади забезпечують органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, встановлених законодавством України.    
01 листопада 2016 року Львівська міська рада прийняла рішення № 977 «Про затвердження Положень про районні адміністрації Львівської міської ради та їх структур», яким затвердила серед іншого Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради (далі - Положення).
Згідно із підпункту 3.5.7. пункту 3.5 Положення голова районної адміністрації у порядку, визначеному законодавством, видає у межах компетенції районної адміністрації розпорядження, вносить в них зміни та доповнення, організовує їх виконання.
Розділом 4 Положення до компетенції районної адміністрації належать такі повноваження: - управління майном на території району, яке належить до комунальної власності м. Львова, у встановлених міською радою та її виконавчим комітетом межах; - створення районної міжвідомчої комісії та організація її роботи; - надання дозволів на влаштування елементів благоустрою і озеленення у встановленому виконавчим комітетом порядку; - звернення до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ про виселення громадян з жилих приміщень, у яких вони незаконно проживають; визнання осіб такими, які втратили право на користування жилими приміщеннями; щодо фактів самочинного будівництва; з інших справ, які виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.
25 травня 2007 року Львівська міська рада прийняла рішення № 331 «Про затвердження Положення про міжвідомчі комісії при виконкомі і районних адміністраціях Львівської міської ради», відповідно до якого додатком 3 затвердила Положення про міжвідомчу комісію при районній адміністрації Львівської міської ради (далі – Положення № 331). 
Відповідно до п. 3 додатка 3 Положення № 331 (із змінами) міжвідомча комісія розглядає питання і дає технічні висновки, серед іншого, про: можливість встановлення тимчасових збірно-розбірних індивідуальних гаражів для інвалідів, що мають автомобілі з ручним керуванням у порядку визначеному відповідними рішеннями виконавчого комітету; здійснене (здійснюване) юридичними, фізичними особами, фізичними особами    –    суб`єктами підприємницької діяльності самочинне будівництво, самочинну реконструкцію, перепланування,    переобладнання та капітальний ремонт існуючих об`єктів    –    житлових будинків (квартир), нежитлових будинків    (приміщень), у тому числі    зі зміною їх функціонального призначення, відповідно до вимог Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.    Львові, затвердженого відповідним рішенням виконавчого комітету.
Згідно із п. 4 Положення № 331 встановлено порядок розгляду питань на міжвідомчій комісії: 4.1. Для розгляду питань на міжвідомчій комісії громадяни через районний Центр надання адміністративних послуг подають заяву на ім`я голови районної адміністрації з необхідними документами або належно завіреними копіями згідно з переліком. Головний інженер львівського комунального підприємства, що обслуговує житловий фонд,    перевіряє наявність документів згідно з переліком (додаток 1 до цього Положення). Копії правовстановлюючих документів (договори купівлі-продажу, дарування, свідоцтва про спадщину, свідоцтва про право власності, технічні паспорти) і підписи на заявах завіряє директор    львівського комунального підприємства, що обслуговує житловий фонд,    за місцем розташування об`єкта. 4.3. У протоколі засідання комісії секретар міжвідомчої комісії викладає розширену суть розглянутого питання і записує висновки, які підписують члени комісії, присутні на засіданні. Член комісії, який не згідний з прийнятим висновком, записує у протоколі своє обгрунтування. Рішення комісії приймається більшістю від загального складу комісії. 4.4. На засідання міжвідомчої комісії запрошуються заявник або уповноважена ним особа у разі, якщо вони звернулися з відповідною заявою про особисту присутність на засіданні комісії. 4.5. При необхідності міжвідомча комісія розглядає питання і проводить обстеження з виїздом на місце. 4.6. У висновках комісії зазначається під чиїм наглядом будуть виконуватися передбачені роботи. 4.7. Висновки міжвідомчої комісії затверджуються розпорядженням голови районної адміністрації.
Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 76 від 17 травня 2005 року затверджені Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій. Зазначені Правила визначають порядок надання послуг з утримання будинків і прибудинкових територій: забезпечення нормального функціонування жилих будівель та прибудинкових територій протягом усього періоду їх використання за призначенням; проведення єдиної технічної політики в житловій сфері, що забезпечує виконання вимог чинних нормативів з утримання, поточного і капітального ремонту та реконструкції жилих будинків та прибудинкових територій.
Згідно пп. 3.7.4, пп. 3.7.5, пп. 3.7.6 вказаних Правил прибудинкова територія повинна постійно утримуватися в чистоті, систематично очищатися від сміття, тари, опалого листя. Дороги, проїзди й проходи до будівель, споруд, пожежних вододжерел, підступи до зовнішніх стаціонарних пожежних драбин, пожежного інвентарю, обладнання та засобів пожежогасіння мають бути завжди вільними, утримуватися справними, узимку очищатися від снігу. Забороняється довільно зменшувати нормовану ширину доріг та проїздів. До всіх будівель і споруд має бути забезпечений вільний доступ. Протипожежні розриви між будинками, спорудами, відкритими майданчиками для зберігання матеріалів, устаткування тощо повинні відповідати вимогам будівельних норм. Їх не дозволяється захаращувати стоянками транспорту, будівництвом та встановленням тимчасових будинків і споруд, у тому числі індивідуальних гаражів тощо.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності.
Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - № 3038-VI) планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. 
З встановлених у цій справі обставин виплаває, що на прибудинковій території будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1  та АДРЕСА_2 самочинно встановлено гараж, який використовує в своїх потребах відповідач, однак без відведення земельної ділянки для таких цілей, без дозволу органу місцевого самоврядування на влаштування такого елемента благоустрою.
Вказані вище обставини слугували підставою для прийняття висновку Міжвідомчою комісією стосовно демонтажу відповідачем за власні кошти металевого гаражу, що розташований біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , який оформлений Розпорядженням від 11 грудня 2020 року № 675. Позивач вказане розпорядження не оскаржувала.
Оскільки вимоги, що наведені у Розпорядженні не були виконані, позивач як суб`єкт, що здійснює контроль за дотриманням правил благоустрою, зокрема розміщення на прибудинкових територіях таких елементів благоустрою, як малі архітектурні форми без дозволу на їх розміщення, підставно внаслідок існування порушення правил благоустрою звернувся до суду із цим позовом.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що у позивача були усі підстави для звернення до суду із даним позовом, усі дії які передували цьому вчинені Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Щодо доводів відповідача про те, що демонтувати гараж без порушення його цілісності є неможливим, а заїзд до місця розташування гаража відповідної будівельної техніки неможливий, то колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка, на якій розташований належний ОСОБА_1 металевий гараж, перебуває у комунальній власності Львівської міської ради, є прибудинковою територією житлового будинку та призначена для обслуговування житлового будинку. На прибудинковій території розташовані господарські будівлі рядного типу, поділені на закріплені за квартирами комори. Два металеві гаражі (правий належить відповідачці) встановлено в проїзді між двома господарськими будівлями рядного типу прямокутної форми (розділені на секції/комори, по п`ять входів з кожного боку), при цьому гаражі загороджують під`їзд до цих будівель та вхід до частини комор. Так, гараж відповідача довшою стороною (6 метрів) встановлено на відстані приблизно одного метра від господарської будівлі та створює перешкоди для підходу до неї. 
Приписами Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій забороняється протипожежні розриви між будинками, спорудами, відкритими майданчиками захаращувати стоянками транспорту, будівництвом та встановленням тимчасових будинків і споруд, у тому числі індивідуальних гаражів тощо. Також, Приписами державних будівельних норм (ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій») встановлено: 10.8.3 […] Розміщення боксових гаражів на території житлових кварталів, мікрорайонів багатоквартирної житлової забудови не допускається. 
З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що металевий гараж ОСОБА_1 розміщений з порушенням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій та ДБНів, оскільки перешкоджає вільному доступу до сусідніх господарських будівель, а також унеможливлює ефективну роботу відповідних служб у випадку виникнення надзвичайних ситуацій (пожежі).
Відповідачем не надано до суду будь-яких правовстановлюючих документів, що підтвердили б законність перебування належного їй гаража на прибудинковій території житлового будинку. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що металевий гараж біля житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , встановлений з порушенням численних норм чинного законодавства, а тому його слід демонтувати.
Щодо доводів відповідача про непричетність до встановлення металевого гаража в контексті спірних правовідносин, то, як вірно зазначено судом першої інстанції, такі не звільняють відповідача від відповідальності за незаконне розміщення гаража, оскільки остання тривалий час користується даним гаражем та не вживала будь-яких заходів до оформлення землекористування для розміщення належної їй тимчасової споруди в цьому чи будь-якому іншому місці. 
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду    від 29 червня 2021 року    у справі № 380/2318/21  – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 19 жовтня 2021 року.