КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

      Єдиний унікальний номер справи: 757/67344/17-ц              Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
      Номер провадження: 22-ц/824/1565/2021                                Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
25 жовтня 2021 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого Коцюрби О.П.,
суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А., 
 
розглянув   у порядку письмового провадження в м. Києві матеріали  цивільної  справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва  від 16  червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2   до ОСОБА_1   про стягнення коштів, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
В Печерський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач) із позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) із позовом в якому просив   стягнути  з  ОСОБА_1 на його користь безпідставно  набуті  грошові  кошти  в  сумі  31 518 грн.  та проценти  за  користування  вказаними  коштами  в  сумі                     14 045,64 грн.
Позовні  вимоги  обгрунтував  тим,  що у березні 2015 року ОСОБА_1 , зловживаючи довірою позивача та вводячи його в оману, запропонувала йому  стати членом Фонду «Меркурій» та надати грошові кошти під 240% (0,8% в день) з виплатою винагороди кожного тижня.  Він  погодився,  і  перерахував  на  рахунок  відповідача 07.03.2015  року -  2 510 грн.,  12.03.2015  року - 5 010 грн.,          26.05.2015  року - 21 998 грн., 27.05.2015 року - 2 000 грн.,  а  всього:  31 518 грн.
В подальшому, йому стало відомо з сайту Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг, де було опубліковано інформаційне повідомлення, про сумнівну діяльність групи  осіб з брендом «Меркурій-Взаємний Фонд». 
Дізнавшись про вказану інформацію, він звернувся до ОСОБА_1   з проханням повернути передані   їй  грошові  кошти, але остання відмовилась їх повертати,  в  зв`язку  з  чим  він  звернувся  до  суду з вказаним позовом, який просить задовольнити.
Заочним  рішенням Печерського районного суду міста Києва  від 16  червня  2020 року  позов  задоволено. Стягнуто  з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2   безпідставно набутих грошових коштів  в сумі 31 518 (тридцять одна тисяча п`ятсот вісімнадцять) грн. 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   в сумі 14 045 (чотирнадцять тисяч сорок п`ять) грн. 64 коп. процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами.
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. витрат з оплати судового збору  та 450 грн.  витрат  за  подачу  оголошення  в  газету «Урядовий кур`єр».
Не  погодившись  із  вказаним судовим рішенням,    ОСОБА_1   подала  апеляційну скаргу,  в  якій   просила   рішення  Печерського районного суду міста Києва  від 16  червня  2020 року    скасувати,   посилаючись  на  його  незаконність  і  необгрунтованість, як таке, що ухвалене  з   неправильним  застосуванням   норм   матеріального права  і порушенням  норм   процесуального  права.   
В обгрунтування  доводів  апеляційної  скарги  зазначила,  що до початку  судового  засідання 16  червня  2020 року    нею  було  подано  клопотання  про  відкладення  розгляду  справи  в  зв`язку  з  участю  в  інших  судових  засіданнях,  проте  клопотання   судом  враховано  не  було.
Крім  того,  в  апеляційній  скарзі  вказує  на  те,  що   суд першої  інстанції   в  ухвалі  від 18 грудня 2019  року,  якою  було  скасовано   попереднє  заочне  рішення  суду,    не  встановив  строк  для  подання  відзиву,  тобто  існують  поважні  причини  неподання  нею  відзиву.
Також,  в  апеляційній  скарзі  зазначає  про неналежність  доказів  позивача  на  підтвердження  позовних  вимог.
У  відзиві  на  апеляційну  скаргу,  ОСОБА_2 доводи  апеляційної скарги   заперечив,  висновки  суду  першої  інстанції  вважає  законними  і  обгрунтованими. Просив відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Печерського районного суду міста Києва від  16 червня 2020 року залишити без змін. 
За приписами ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст.7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку, судове засідання не проводиться.
Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить  до  висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 із  наступних  підстав.
Судом  встановлено,    що у березні 2015 року ОСОБА_1 , зловживаючи довірою ОСОБА_2 та вводячи його в оману,  запропонувала позивачу  стати членом Фонду «Меркурій» та надати грошові кошти під 240% (0,8% в день) з виплатою винагороди кожного тижня, на що ОСОБА_2   погодився  і зробив переказ грошових коштів на рахунок відповідача у ПАТ КБ « Приватбанк»,  а саме:              07 березня 2015 року на суму  2 510 гривень, 12 березня 2015 року на суму                   5 010 гривень, 26 травня 2015 року на суму 21 998 гривень, 27 травня 2015 року на суму 2 000 гривень,  а  всього: на загальну суму  31 518 гривень, що підтверджуються   копіями  платіжних  доручень. ( том 1 а.с. 13-16).
З матеріалів цивільної справи вбачається,  що  в  платіжному дорученні від    07 березня 2015  року  про  перерахування  ОСОБА_2   коштів   в сумі 2 510 грн.  у  графі «Коментар до платежу»   зазначено « ОСОБА_3 » (том 1 а.с.13);  у  платіжному  дорученні від 12 березня 2015 року про  перерахування  ОСОБА_2    коштів   в сумі 5 010 грн. у графі «Коментар до платежу» зазначено «Взнос в Меркурий ОСОБА_2» (том 1 а.с.15); у  платіжному  дорученні від 27 травня 2015 року про  перерахування  ОСОБА_2 коштів в сумі 2 000 грн.  у  графі «Коментар до платежу» зазначено «Средства на взнос ОСОБА_2. Добровольный фонд Меркурий» (том 1 а.с.14). 
На сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері   ринків  фінансових послуг, 09 червня 2015 року було опубліковано інформаційне повідомлення про сумнівну діяльність групи осіб з брендом «Меркурій-Взаємний Фонд», в якому зазначено, що діяльність Фонду свідчить про противоправні дії з метою заволодіння  коштами громадян України шляхом введення їх в оману. Також зазначається, що Фонд немає реєстрації як фінансової установи. Інформація про «Меркурій-Взаємний Фонд» не внесена до Державного реєстру фінансових установ та до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати фінансові послуги, які веде НАЦКОМФІНПОСЛУГ ( том 1 а.с.20-23).
Також, 03 липня 2015 року  на  офіційному  сайті  ПАТ КБ «Приватбанк» опубліковано  повідомлення  про  те, що ПАТ КБ «Приватбанк» заблокував можливість використання своїх фінансових інструментів для фонду «Меркурій», діяльність якого має всі ознаки фінансової піраміди та підпадає під норми закону про протидію шахрайству (том 1 а.с.12).
Після  отримання  даної  інформації,  ОСОБА_2   звернувся  до ОСОБА_1 з проханням повернути надані кошти, але остання відмовила  йому  в  їх поверненні.  
Ухвалюючи  рішення  про  задоволення  позовних  вимог,  суд  першої  інстанції  виходив  із  того, що відповідачем не повернуто позивачу безпідставно набуті грошові кошти, а відтак позов підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог.  Судом  у  рішенні  також  вказано,  що   до  спірних  відносин  в  частині  стягнення  процентів  необхідно  застосувати  положення  ст. 1048 ЦК  України, якими передбачено, що  якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Суд  врахував  наданий позивачем розрахунок,  з  якого   вбачається що розмір процентів за користування відповідачем коштами становить 14 045 грн. 64 коп.( а.с. 19).
Висновки  суду  першої  інстанції  про  доведеність  вимог    в  частині  стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових  коштів  в  сумі                                     31 518 грн.  колегія  суддів  вважає  обгрунтованими  і  законними, а щодо вимог про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача процентів  за  користування безпідставно набутими  грошовими  коштами   і  в частині  стягнення  судових  витрат рішення суду першої інстанції підлягає зміні.
Так, ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
В ст. 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом
Згідно  із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.
За приписами  п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг»  визначено виключний перелік фінансових послуг.
Частино 2 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» передбачено, що надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.         
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Врахувавши  вказані  норми  матеріального  права,  докази,  надані  сторонами  спору  на  підтвердження - заперечення  позову,  суд  першої інстанції  прийшов  до  правильного  і законного  висновку,  що  відповідачем ОСОБА_1   не повернуто ОСОБА_2   безпідставно  набуті  грошові  кошти  в  сумі  31 518 грн.,  а  тому відповідно  до  ст.1212 ЦК  України  вказані  грошові  кошти  підлягають  стягненню  з  відповідача  на  користь  позивача.
Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження  укладення  між  сторонами  правочину  або  іншої  правової  підстави,  передбаченої  законом для  отримання  відповідачем  грошових  коштів  від  позивача,  факту  повернення  ОСОБА_2   безпідставно  набутих  коштів ОСОБА_1 суду не надано.
Разом з тим,  колегія  суддів  не  може  погодитись  із  висновками  суду  першої  інстанції  в  частині  стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   процентів  за  користування  безпідставно  набутими  коштами  із  таких  підстав.
Частиною 2 ст. 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особам.
Визначаючи  розмір  процентів, що  підлягають  нарахуванню  за  безпідставно  отримані  грошові  кошти,  позивач  помилково  здійснив  їх  нарахування  на  підставі  ч. 1 ст.1048 ЦК  України  з  врахуванням  облікової  ставки НБУ.
Вирішуючи  спір  в  цій  частині  вимог,  суд   з  врахуванням  позиції  позивача,  проведеного  ним  розрахунку,  до  спірних  правовідносин  застосував  положення  ст. 1048 ЦК  України   про  визначення  розміру  процентів  на  рівні  облікової  ставки Національного банку України,  що  є  неправильним  застосуванням норм  матеріального  права  при  вирішенні  питання  про  стягнення  процентів  за  користування безпідставно  набутими  чужими  грошовими  коштами.
До  спірних  правовідносин  підлягає  застосуванню  ст. 625 ЦК  України,  яка  поширює  свою  дію  на  всі  види  грошових  зобов`язань.
Так, ст. 625 ЦК  України  визначено,  щоборжник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже,   у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК.
Саме  така  правова  позиція  висловлена  у постанові Великої Палати Верховного суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, провадження                                    № 12-14гс18, постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі            № 910/2899/14).
Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, та відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія апеляційного суду приходить до висновку, про те, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання боржника (31 518грн.), за період з 27 травня  2015 року по 07 листопада 2015   року (165 днів) 427 (чотириста двадцять сім) гривень 43 копійки процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами (31 518 грн. х (165:365) х 3 % = 427,43).
Доводи  апеляційної  скарги на  незаконність  судового  рішення з  посиланням  на  те,  що  суд  не  розглянув  і  не  врахував  клопотання  про  відкладення  розгляду  справи  в  зв`язку з  участю в  інших  судових  засіданнях  представників  відповідача  підлягають  відхиленню  виходячи із наступного
Відповідно  до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Судом встановлено, що станом  на 16 червня 2020  року   відповідач                 ОСОБА_1 належним  чином  була  повідомлена  про дату, час і місце судового засідання,  що  підтверджується   довідкою  про  доставку  СМС від 10 квітня                 2020 року  на  номер  телефону  відповідача (том 2 а.с.11). 
З  протоколу  судового  засідання  від 16 червеня 2020 року  та  матеріалів  справи   не  вбачається,  що до  початку судового засідання, ОСОБА_1    повідомила  суд  про  причини  своєї  неявки  в  судове  засідання  або  про  поважність  причин  неявки.
Матеріали  справи  не  містять  відзиву   на  позов  від  відповідача. 
В  заяві   до  суду  від 16 червня 2020  року,  представник  позивача  просив  розглянути  справу  без  участі  позивача.
Згідно  із  довідкою Печерського  районного  суду міста Києва від  18 червня        2020 року, залишене 16 червня 2020 року   відповідачем ОСОБА_1   у поштовій  скриньці  клопотання  про  відкладення  розгляду  справи № 757/67344/17-ц  в  подальшому  було   зареєстровано  в  автоматизованій  системі  документообігу суду «Діловодство-3»  о 17годині 55 хвилин  та  передано  судді. (том 2 а.с.19).
Отже,  клопотання  ОСОБА_1    від  16 червня 2020  року  про  відкладення  розгляду  справи в зв`язку з зайнятістю представників  Лічман Т.В.  та                     ОСОБА_4    в інших  судових засіданнях  в  територіально  віддалених  судах,  на  час  розгляду  справи  о 13 год 45 хвилин   16 червня 2020 року  до  складу  суду  не  надійшло.
Таким  чином,  станом  на  16 червня 2020  року   о  13год 45 хвилин - дата,  час  і  місце  судового  засідання   одночасно  існували  умови,  передбачені  ст. 280 ЦПК  України  для  ухвалення  заочного  рішення  суду.
Крім  того,  вказане  клопотання ОСОБА_1 від  16 червня 2020  року  про  відкладення  розгляду  справи   в  зв`язку  з  зайнятістю  її  представників   в  інших  судових  засіданнях   не  містить  доказів  на  підтвердження  вказаної  обставини  і  не   перешкоджало  відповідачу  безпосередньо  з`явитись  в  судове  засідання  у  призначені  дату  та  час розгляду справи.
Посилання  в апеляційній  скарзі    на  те,  що   суд першої  інстанції   в  ухвалі  від 18 грудня 2019  року,  якою  було  скасовано   попереднє  заочне  рішення  суду,    не  встановив  строк  для  подання  відзиву,  тобто  існували   поважні  причини  неподання  відповідачем  відзиву  не  заслуговують  на  увагу  із  таких  підстав.
Як  вбачається  із матеріалів справи,  ОСОБА_1    02 липня 2018  року  звернулась  в  Печерський  районний  суд міста Києва  із  заявою  про  перегляд  заочного  рішення  від  26 лютого 2018  року. Зміст  вказаної  заяви  свідчить  про  те,  що  вона  в  повному  обсязі   ознайомилась  із  позовними  вимогами,  викладеними  у  позовній  заяві (том 1 а.с.63-65).
Також, 23 жовтня 2019  року  ОСОБА_1   звернулась  із  уточненою  заявою  про  перегляд  заочного  рішення  суду (том 1 а.с.177-180).
В  ухвалі  Печерського  районного  суду міста Києва  від  18 грудня 2019  року  про  скасування  заочного  рішення  суду   від  26 лютого 2018  року   судом   дійсно  не  було  визначено  відповідачу  строк  для  подання  відзиву.
В цивільній справі міститься заява   від  представника  відповідача     ОСОБА_5   про  ознайомлення  із  матеріалами  справи  з  відміткою  про  те,  що   07 грудня 2019 року  з  матеріалами  справи  ознайомився (том 1 а.с.205),  та   заява  аналогічного  змісту від цього ж  представника ОСОБА_1 , датована  від                         05 червня 2020 року з  відміткою  про  ознайомлення 12 червня 2020 року з  матеріалами  справи  в  повному  обсязі (том 1 а.с.231).
Отже,  правова  позиція  позивача  у  справі  відома  ОСОБА_1   з  02 липня    2018  року.
В  судовому  засіданні  від 18 грудня 2019  року, при  вирішенні  питання  про  скасування  заочного  рішення  суду  була  присутня  представник  відповідача       ОСОБА_6 (том 1 а.с.209-211).
За таких обставин, з 18 грудня 2019  року  по  16  червня 2020  року  відповідач  ОСОБА_1   не  мала  процесуальних  перешкод  для  подання  відзиву  на  позов,  проте  цим  правом  не  скористалась.
Неможливо  погодитись  із  доводами  відповідача  про  те,  що  вказані  грошові  кошти  були  передані  їй  позивачем  в  рахунок  орендної  плати   за  оренду  належного  їй  житла,  оскільки  ці  доводи  в  установленому  законом  порядку    нею  не доведені.
Інші  доводи  апеляційної  скарги на  незаконність  і  необгрунтованість судового  рішення,  ухваленням  його   з   неправильним  застосуванням   норм   матеріального права  і порушенням  норм   процесуального  права   підлягають відхиленню,  так  як  не  спростовують  висновків  суду  в  частині  вирішення  позовних  вимог  про  стягнення  безпідставно  набутих  коштів.
Оскільки  рішення  суду  першої  інстанції  в  частині  вирішення  позовних  вимог  про  стягнення  процентів  за  користування безпідставно  набутими  грошовими  коштами  ухвалене  з  неправильним  застосуванням  норм  матеріального  права, в зв`язку з чим, виходячи з вимог  ст. 376 ЦПК  України,  рішення підлягає  зміні  в  цій  частині,  з  ухваленням  нового  рішення  про  стягнення  з  відповідача  на  користь  позивача 427 грн. 43 коп. процентів за  користування безпідставно набутими  грошовими  коштами    за  період  з 27 травня 2015 року по 07 листопада 2015   року.   
Так як суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції, тому, у відповідності  до ст. 141 ЦПК  України, підлягає зміні і розподіл судових витрат, які необхідно  стягнути  з   ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 в сумі                                448,51 (чотириста сорок) гривень  51 коп. - витрат з оплати судового збору за подачу до суду першої інстанції позовної заяви, та 315,36 (триста  п`ятнадцять) гривень                        36 коп. - витрат  за  подачу  оголошення  в  газету «Урядовий кур`єр».
Керуючись статтями 141, 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити  частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва  від 16  червня  2020 року в частині  стягнення  процентів  за  користування безпідставно набутими  грошовими  коштами   і  в частині  стягнення  судових  витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний  номер НОМЕР_1 ,  адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 )  427 (чотириста двадцять сім) гривень                    43 копійки процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами .
Стягнути з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2    448,51 (чотириста сорок вісім) гривень  51 коп. витрат з оплати судового збору та 315,36 (триста  п`ятнадцять) гривень 36 коп.  витрат  за  подачу  оголошення  в  газету «Урядовий кур`єр».
В іншій  частині, рішення Печерського районного суду міста Києва  від                      16  червня  2020 року  залишити  без  змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

Головуючий:                                                                        О.П. Коцюрба

Судді:                                                                                    І.М. Білич 

                                                                                              Т.А.Слюсар