ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" листопада 2021 р.                                                  Справа №909/1396/19

м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача):                                                   Бойко С.М.,
суддів:                                                                                           Матущака О.І.,
                                                                                                    Якімець Г.Г.,
без повідомлення учасників справи

розглянув апеляційну скаргу акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”  за № 14/4-1781-20 від 16.03.2020 
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2020 суддя: Ткаченко І.В. м. Івано-Франківськ 
за позовом акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ
до відповідача комунального підприємства “Комунальник-Т”, м. Тисмениця Івано-Франківської області
про стягнення 9 117,76 грн.

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог.
У листопаді 2019 року акціонерне товариство “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (надалі – АТ «НАК «Нафтогаз України») звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до комунального підприємства “Комунальник-Т” (надалі – КП "Комунальник-Т") про стягнення 9 117,76 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач за отриманий природний газ згідно укладеного договору за №4038/16-БО-15 від 15.12.2015, розрахувався з порушенням строків, встановлених договором.
Правовою підставою позову позивач зазначає ст.ст. 11, 15, 16, 509, 526, 530, 549, 610-612, 625, 655, 692 Цивільного кодексу України та ст.ст. 20, 173-175, 193, 216, 230-232 Господарського кодексу України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2020 у позові акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з комунального підприємства "Комунальник-Т" 9 117 грн 76 коп. за неналежне виконання грошового зобов`язання відмовлено повністю.          Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що у п. 1.2 договору постачання природного газу №4038/16-БО-15 від 15.12.2015 сторони погодили, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, до цих правовідносин застосовується норма ч. 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".
Разом з тим, до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" - 30.11.2016 заборгованість КП «Комунальник-Т» перед АТ "НАК "Нафтогаз України" за договором постачання природного газу №4038/16-БО-15 від 15.12.2015 - погашена у повному обсязі (остання оплата - 29.09.2016).
Відтак, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідача додаткових обов`язків за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі АТ "НАК "Нафтогаз України" просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, в зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що:
1)          рішення місцевого господарського суду винесене з порушенням норм Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії" та ст. ст. 7, 86, 238 ГПК України;
2)          матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості згідно з Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних, теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії", а тому вважає, що до спірних правовідносини цей Закон не може застосовуватися. 
3)          матеріали справи не містять доказів того, що відповідач здійснює ліцензовану діяльність, а саме виробництво та постачання теплової енергії. Тому списання заборгованості на підставі частини 3 статті 7 зазначеного Закону є неправомірним, а відмова у задоволенні позовних вимог незаконною.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача.
Відповідач не скористався правом наданим ст. 263 ГПК України, відзиву на апеляційну скаргу не подав.

У відповідності до приписів ч. 10 ст. 270 ГПК України вказана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається без повідомлення учасників справи.
Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи і заперечення, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається, що 15.12.2015 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (постачальник) та КП "Комунальник-Т" (споживач) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 4038/16-БО-15, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016 році природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору (п. 1.1 договору).
Згідно з п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.
За змістом пунктів 3.4 і 3.5 договору приймання-передача газу, постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. Споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу в розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість. Постачальник не пізніше 8 числа повертає один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.
В розділі 5 договору його сторони погодили ціну газу, яку згодом змінювали шляхом підписання додаткових угод.
Відповідно до п. 6.1 договору оплата планових обсягів газу здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом стовідсоткової поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Згідно з п. 8.2 договору, у разі невиконання споживачем пункту 6.1 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
За змістом п. 10.3 цього договору, строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у п`ять років.
Згідно з розділом 12 договору цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін і діє в частині реалізації природного газу з 01 січня 2016 року до 31 березня 2016 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Як вбачається з актів приймання-передачі природного газу, в січні - березні 2016 року постачальник поставив споживачеві газ на загальну суму 42 510,10 грн.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, споживач в повному обсязі оплатив вартість отриманого газу, однак із порушенням строків передбачених п. 6.1. договору. Так, за отриманий у січні 2016 року газ споживач в повному обсязі розрахувався 09 серпня 2016 року, за отриманий у лютому 2016 року газ - 15 вересня 2016 року, а за отриманий у березні 2016 року газ - 29 вересня 2016 року.
Оскільки зобов`язання з оплати природного газу здійснювалося відповідачем з порушенням строків оплати, встановлених п. 6.1. договору, на прострочену суму позивач нарахував на підставі п. 8.2 договору 7 222,50 грн. пені, а на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України 582,47 грн. три проценти річних та 1 312,79 грн. інфляційних втрат.
Отже, предметом даного спору є вимога позивача про стягнення з відповідача пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку із порушенням строків оплати отриманого за договором купівлі-продажу природного газу №4038/16-БО-15 від 15.12.2015, призначеного для використання покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, а саме цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (надалі – ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Згідно зі  статтею 611 Цивільного кодексу України  у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до  статті 612 Цивільного кодексу України.
30 листопада 2016 року набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 (надалі - Закон), яким визначено комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних і теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (надалі - Закон), реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості (далі - реєстр), - державна відкрита, загальнодоступна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про підприємства та організації, які є учасниками процедури врегулювання заборгованості відповідно до цього Закону. Реєстр розміщується на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону учасниками процедури врегулювання заборгованості є підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Згідно з ст. 1 Закону заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону є, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Відповідно до ст. 2 Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Водночас частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
В подібних правовідносинах Верховний Суд дотримується правової позиції про те, що частина 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" є нормою прямої дії і застосування приписів цієї норми не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі частини 3 статті 7 цього Закону.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №904/10736/16, від 06.06.2018 у справі №925/770/17, від 06.09.2018 у справі №925/106/18, від 13.12.2018 у справі №925/105/18, від 18.12.2018 у справі №905/301/18, від 20.12.2018 у справі № 904/1619/18, від 22.12.2018 у справі №904/2961/18, від 16.01.2019 у справі № 905/299/18,від 01.04.2019 у справі №922/2784/18, від 10.06.2019 у справі №904/4592/18, від 18.09.2019 у справі №920/102/19, від 31.10.2019 у справі №906/143/19, від 20.11.2019 у справі №926/34/19.
З врахуванням частини 4 статті 236 ГПК України апеляційний суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судами встановлено, що відповідно до п. 1.2 договору купівлі-продажу природного газу № 4038/16-БО-15 від 15.12.2015, сторони передбачили, що проданий за цим договором газ, використовується КП «Комунальник-Т» виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/організаціями та іншими споживачами.
Проте, позивач не назвав і у матеріалах справи відсутні докази порушення відповідачем пункту 1.2 договору купівлі-продажу природного газу № 4038/16-БО-15 від 15.12.2015.
Отже, відповідач є суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з виробництвом теплової енергії. Придбаний у позивача за договором купівлі-продажу № 4038/16-БО-15 від 15.12.2015 природний газ відповідач використовував згідно з умовами п.1.2 договору.
Також, наявними у справі доказами підтверджено, і сторони не заперечують, погашення відповідачем заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 4038/16-БО-15 від 15.12.2015 у повному обсязі 29 вересня 2016 року, тобто, до дати набрання чинності Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (30 листопада 2016 року).
Та обставина, що відповідач не включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь в процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії не впливає на застосування до спірних відносин частини 3 статті 7 названого Закону, яка є нормою прямої дії і застосування приписів цієї норми не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.
Викладене спростовує доводи скаржника про відсутність у суду першої інстанції підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» через невключення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач здійснює ліцензовану діяльність з тих підстав, що Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не пов`язує можливість звільнення суб`єкта від відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання виключно за наявності ліцензії.
Беручи до уваги викладені обставини цієї справи, приписи закону та висновки Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Апелянтом не спростовано наведених висновків суду першої інстанції, які тягли б за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення та не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставин по справі та його правильні висновки, а тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - без змін. 
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишено без змін, то судовий збір в розмірі 2 881,50 грн., сплачений позивачем за подання апеляційної скарги покладається на нього.
Керуючись ст. ст. 236, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
апеляційну скаргу акціонерного товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”  за № 14/4-1781-20 від 16.03.2020 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.2020 у справі №909/1396/19 – залишити без змін.
Судовий збір у розмірі 2 881,50 грн. за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя:                                                             С.М. Бойко

Судді:                                                                                О.І. Матущак

                                                                                                    Г.Г. Якімець