ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2021 року                                                                      Справа № 906/204/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючий суддя                  Мельник О.В.
суддя                                          Олексюк Г.Є.
суддя                                          Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Орловській Т.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Національного університету біоресурсів і природокористування України та товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія - Нафтокомерц" на рішення господарського суду Житомирської області від 07.07.2021 р. у справі №906/204/21 (суддя Тимошенко О.М., повний текст рішення складено 15.07.2021 року)
за позовом   Національного університету біоресурсів і природокористування України
до товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія - Нафтокомерц"
про стягнення 354 267,73 грн.
за участю представників:
позивача - не з`явився,
відповідача - голубок А.В.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 07.07.2021 р. у справі №906/204/21 позов Національного університету біоресурсів і природокористування України до товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія - Нафтокомерц" про стягнення 354267,73 грн. задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Торгівельна компанія - Нафтокомерц" на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України 64809,52 грн. пені, 32209,38 грн. штрафу, 1455,28 грн. витрат по оплаті судового збору. Відмовлено в позові в частині стягнення 240984,00 грн. штрафу та 16264,83 грн. пені.
В обґрунтування рішення судом першої інстанції зазначено, зокрема, що згідно розрахунку позивача пеня обрахована за період з 22.08.20 по 05.02.21 з урахуванням часткових поставок. Однак з моменту закінчення дії договору (31.12.20) у відповідача припинилось зобов`язання щодо поставки товару, отже пеня за порушення строків виконання зобов`язань за цим договором може бути нарахована у строк по 31.12.20. Обрахувавши пеню за період з 22.08.20 по 31.12.20    з врахуванням часткових поставок, суд визначив її розмір як    64809,52грн. та зазначив, що вказана сума підлягає стягненню. 
Також місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що згідно п. 6.4 договору, в разі відмови від виконання умов договору повністю або частково, відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 25% ціни договору, що згідно розрахунку позивача становить 240 984 грн. За приписами ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання. За приписами ст.615 ч.3 ЦК України, внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Тобто, наслідком відмови від зобов`язань, якщо така відмова передбачена законом або договором, є припинення зобов`язань. Однак до суду не подано доказів відмови відповідача від виконання умов договору. Прострочення виконання зобов`язань не є відмовою від їх виконання. На підставі вказано судом відмовлено в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення штрафу в сумі 240984,00грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення 240984,00 грн. штрафу та 16264,83 грн. пені скасувати. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач зазначає, зокрема, що у  встановлений договором строк відповідач обов`язок, щодо своєчасної передачі товару не виконав, здійснивши поставку лише частини товару 25.08.2020 р. - на загальну суму 329 922 грн. та 07.09.2020 р. - на загальну суму 173 880 грн. Тобто, фактично відповідач поставив товар на загальну суму 503 802 грн., з порушенням строків та не поставив товару на загальну суму 460 134 грн. взагалі. Враховуючи наведене, а також приписи ст. 232 ГК України, позивач має всі підстави здійснювати нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання умов договору на протязі шести місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконане відповідачем. Оскільки, згідно п. 3.3. договору, поставка мала бути виконана до 22.08.2020р року позивач має право нарахувати штрафні санкції по 22.02.2021 р., що помилково не було враховано судом першої інстанції. Однак, позивач здійснив нарахування з 22.08.2020 р. по 05.02.2021 р., а не по 22.02.2021 р., як дозволяє закон, оскільки звернувся до суду з позовною заявою раніше зазначеного терміну.
Також не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги відповідач вказує, зокрема, що судом першої інстанції було допущено порушення процесуальних норм, оскільки не розглянуто подані відповідачем клопотання про виключення доказів, а також клопотання про зменшення штрафних санкцій. Окрім того вказує, що судом першої інстанції не надано будь якої оцінки невиконанням обов`язку покупцем/позивачем, встановленого пунктом 1.1. договору, з направлення попередніх замовлень постачальнику впродовж всього строку дії договору, за яким останній міг здійснювати відвантаження товару. Матеріали даної справи не містять доказів направлення на адресу відповідача впродовж всього строку дії договору жодного невиконаного попереднього замовлення покупця за яким постачальник мав би обов`язок поставити і передати у власність товар, в обумовлений пунктом 3.3 та цим замовленням строк, в асортименті й кількості відповідно до специфікації.
Відповідачем подано до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення до матеріалів справи доказу – сертифікату №2300-21-0737 про форс-мажорні обставини (т.2, а.с.65-66).
У відповідності до ч.8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно п.6 ч.2 ст.258 ГПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Враховуючи наведене, а також те, що з поданих пояснень відповідача не вбачається поважних причин, які б свідчили про неможливість подання відповідачем таких доказів до суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття судом вказаних доказів до розгляду.
06.09.2021 року від Національного університету біоресурсів і природокористування України на адресу суду надійшло клопотання про участь у судових засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи "EasyCon". Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду вказане клопотання позивача задоволено.
Однак, під час проведення судового засідання 05.10.2021 року в режимі відеоконференції за допомогою системи "EasyCon" представником позивача не було здійснено належної технічної можливості для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції (під час з`єднання був відсутній звук).
Відповідно до п.4 ст. 197 ГПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Враховуючи наведене, а також те, що позивачем не забезпечено належної технічної можливості для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за фактичної відсутності представника позивача в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Між Національним університетом біоресурсів і природокористування України (покупець/позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ - НАФТОКОМЕРЦ" (постачальник/відповідач) укладено договір №375 від 14.08.2020 року, відповідно до умов п. 1.1. якого, в порядку та на умова, визначених цим договором, постачальник зобов`язується на підставі    попередніх замовлень поставити і передати у власність в обумовлений строк покупцеві 09130000-9 - нафта і дистиляти (бензин та дизельне паливо різні) (далі - товар), в асортименті й кількості відповідно до Специфікації (додаток № 1, що є невід`ємною частиною цього договору), в обумовлені строки та на умовах, визначених у цьому договорі, а покупець (позивач) зобов`язується прийняти й оплатити такий товар (т.1, а.с.7).
Згідно Специфікації (т. 1, а.с.11) відповідач зобов`язався поставити Бензин А-92 Євро -5 у кількості 5 038 літрів бензовозними нормами та 10 000 літрів талонами-картками; Бензин А-95 Євро -5 у кількості 5 038 літрів бензовозними нормами та 10 000 літрів талонами-картками; дизельне паливо у кількості 10 574 літрів бензовозними нормами та 10 000 літрів талонами-картками.
Згідно п. 2.1. договору загальна ціна договору становить 963 936,00 грн.
Відповідно до п. 3.7. договору передача товару по талонам (бланках дозволу) підтверджується накладною підписаною представниками сторін.
Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін, а закінчується 31 грудня 2020 року (п. 9.1. договору). Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.9.2 договору).
25.08.2020 року   відповідач поставив частину товару - бензин А-92 Євро -5 у кількості 3 860 літрів (бензовозними нормами) на загальну суму 60 988 грн., без ПДВ, бензин А-95-К5-Євро у кількості 3 584 літрів (бензовозними нормами) на загальну суму 59 136 грн., без ПДВ, та дизельне паливо у кількості 10 390 літрів (бензовозними нормами) на загальну суму 154 811 грн. без ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №Рн200825/001 від 25.08.2020р. на загальну суму 329 922 грн. в тому числі ПДВ (т.1, а.с.12).
Позивач товар прийняв та оплатив, що підтверджується платіжним дорученням №4087 від 27.08.2020 р. на суму 329922,00грн. (т. 1, а.с.13).
07.09.2020 року відповідач передав позивачу частину товару - талони (бланки дозволу) на: бензин А-92 Євро -5 у кількості 3 000 літрів на загальну суму 48 000 грн., без ПДВ, бензин А-95 Євро-5 у кількості 3 000 літрів на загальну суму 50 400 грн., без ПДВ, та дизельне паливо у кількості 3 000 літрів на загальну суму 46500 грн., без ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №Рн200904/004 від 07.09.2020р. на загальну суму 173 880 грн. в тому числі ПДВ (т.1. а.с.14).
Позивач товар прийняв та оплатив, що підтверджується платіжними дорученнями №4389 від 11.09.2020 на суму 118080,00грн., №4390 від 11.09.2020 на суму 55800,00грн. (т. 1, а.с.15,16).
Таким чином, відповідач на виконання умов договору №375 від 14.08.2020 року поставив товар на загальну суму 503 802 грн.
Оскільки відповідач порушив строки поставки товару та не в повному обсязі    виконав взяті на себе зобов`язання за вказаним договором недопоставивши товар на загальну суму 460 134 грн., позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача штрафу та пені передбаченої умовами договору №375 від 14.08.2020 року.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини сторін виникли на підставі договору №375 від 14.08.2020 року, який за своєю правовою природою є договором поставки, та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст.173, 174 ГК України та ст. 11, 202, 509 ЦК України. 
У відповідності до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.
Згідно ч. 1 ст.669 ЦК України, кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.
Відповідно до ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов`язання   має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.                                                             
У відповідності до ст.530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Доводи наведені в апеляційній скарзі відповідача про те, що пунктом 1.1. договору визначено обов`язок позивача направляти відповідачу попередні замовлення на поставку палива, однак матеріали даної справи не містять доказів направлення на адресу відповідача впродовж всього строку дії договору жодного попереднього замовлення, що свідчить про відсутність прострочення виконання зобов`язань за договором, оцінюються судом апеляційної інстанції критично, оскільки у пунктах 1.4, 3.3 договору, сторони чітко передбачили, що поставка товару проводиться в повному обсязі протягом 5 робочих днів з моменту укладення договору за цінами, визначеними за результатами аукціону.
Отже з 17.08.2020 року (з моменту отримання відповідачем підписаного примірника договору) у відповідача виник обов`язок поставити товар в повному обсязі протягом 5 робочих днів, тобто до 21.08.2020 включно.
Однак поставки палива на суму 154 811грн. та 329   922грн. здійснені 25.08.2020 року та 27.08.2020 року відповідно, тобто з порушенням термінів визначених пунктами 1.4, 3.3 договору. Окрім того, доказів поставки товару за договором №375 від 14.08.2020 на суму 460134 грн. матеріали справи не містять.
Положеннями   статті 218 Господарського кодексу України   визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а саме невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.
Відповідно до частини першої   статті 230 Господарського кодексу України   учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).
Згідно із частиною четвертою   статті 231 Господарського кодексу України   розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке   боржник   повинен   передати    кредиторові    у    разі    порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка,   що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею    є    неустойка,    що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно    виконаного    грошового    зобов`язання    за    кожен       день прострочення виконання.
Відповідно до ч.2 п. 6.3 договору, у разі порушення постачальником (відповідачем) зобов`язань за цим договором, покупець, який фінансується з Державного бюджету України, має право застосувати до нього наступні штрафні санкції: за порушення строків виконання зобов`язань за цим договором, з постачальника (відповідача) стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання зобов`язання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів, додатково стягується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від вказаної вартості товару.
Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач порушив строки поставки товару та не в повному обсязі    виконав взяті на себе зобов`язання за цим договором недопоставивши товар на загальну суму 460 134 грн., наведене є підставою для застосування відповідальності визначеної ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України.
З огляду на вказане, місцевим господарським судом було правомірно, з врахуванням п. 6.3 договору та приписів ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 231 Господарського кодексу України задоволено позовну вимогу щодо стягнення з відповідача 7% штрафу  (нарахованого на суму не поставленого товару – 460134 грн.), в сумі 32209,38 грн. 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в частині задоволення позовних вимог про стягнення штрафу в сумі 240984 грн., нарахованих позивачем згідно п. 6.4 договору, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Пунктом 6.4 договору визначено, що в разі відмови від виконання умов договору повністю або частково, відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 25 % ціни договору.
За приписами ст.611, ч.3 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. 
Однак матеріали справи не містять доказів відмови ні позивача, ні відповідача від виконання умов договору, при цьому прострочення відповідачем виконання зобов`язань не є відмовою від його виконання.
Окрім того, після порушення строків поставки за договором №375 від 14.08.2020 року, сторонами укладалась додаткова угода від 14.12.2020 року щодо зміни платіжних реквізитів покупця, чим підтверджується факт існування зобов`язань за договором (т.1, а.с. 154).
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу в сумі 240984 грн., нарахованих позивачем згідно п. 6.4 договору. З огляду на вказане, оскаржуване рішення суду у відповідній частині підлягає залишенню без змін.
Поряд з цим, здійснюючи перевірку правильності наданого позивачем розрахунку пені (т.1, а.с. 6) на суму непоставленого товару  963983 грн. за період прострочення з 22.08.2020 року по 24.08.2020 року; на суму непоставленого товару 634014грн. за період з 25.08.2020 року по 06.09.2020 року; на суму непоставленого товару 460134 грн. за період з 07.09.2020 по 05.02.2021 року, колегія суддів вважає, що позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача пеню в загальній сумі 81074 грн.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про стягнення пені лише за період дії договору №375, тобто з 22.08.2020 року по 31.12.2020 року, що стало підставою для часткового задоволення позовних вимог, стягнення з відповідача пені в сумі 64809,52грн. та відмови в стягненні пені в сумі 16264,83грн., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
   Закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань у строк, що настав, а також не звільняє від відповідальності у вигляді пені, застосованої кредитором за порушення, яке мало місце під час дії договору. Приписам частини 6   статті 232 ГК визначено, що нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, і зазначений строк (6 місяців) жодною нормою   ЦК   та ГК не обмежується терміном дії договору.
Аналогічні за змістом правові позиції наведені в постанові Верховного Суду від 04.05.2018 року у справі №927/333/17.
Враховуючи наведене, а також те, що позивачем правомірно заявлено до стягнення з відповідача пеню за загальний період з 22.08.2020 року по 05.02.2020 року, тобто в межах 6 місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконаним, помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що з моменту закінчення дії договору (31.12.2020року) у відповідача припинилось зобов`язання щодо поставки товару, отже пеня за порушення строків виконання зобов`язань за цим договором може бути нарахована у строк по 31.12.2020 року.
З огляду на вказане апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 16264,83грн. підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального права.
Оцінюючи посилання апелянта (відповідача) на те, що місцевим господарським судом в порушенням норм процесуального права не було розглянуто клопотання відповідача про виключення доказів, а саме претензії позивача до відповідача від 09.12.2020 року про необхідність виконання умов договору з поставки товару та сплати штрафних санкцій з підстав відсутності доказів направлення вказаної претензії відповідачу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом ч.2 ст. 222 Господарського кодексу України звернення з претензією у разі порушення умов господарського договору є правом, а не обов`язком сторони.
Верховним Судом в п. 38 своєї постанови від 18.06.2019 року у справі №910/7476/18 зазначено, зокрема, що чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов`язань контрагентом без попереднього пред`явлення йому претензії. Обрання певного засобу правового захисту, в тому числі і досудового врегулювання спору, є правом а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує.   
Отже доводи апелянта про те, що в матеріалах справи не міститься жодних доказів пред`явлення претензії, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у даній справі, оскільки судом першої інстанції правомірно встановлено порушення відповідачем зобов`язань за договором №375 від 14.08.2020 року.
Окрім того, відповідно до п.2, 3 ст. 42 ГПК України учасники справи наділені правом подавати докази, подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду.
Однак отримавши від сторони докази та долучивши їх до матеріалів справи суд зобов`язаний надати оцінку таким доказам та встановити або спростувати наявність фактичних обставин, що входять до предмету доказування у спірних правовідносинах.
При цьому господарське процесуальне законодавство не наділяє сторону правом відкликати подані докази, натомість такі докази мають бути оцінені судом з врахуванням приписів ст. 76-78 ГПК України. Наведене спростовує доводи апеляційної скарги відповідача у відповідній частині.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги ТОВ «Торгівельна компанія-Нафтокомерц» про неврахування судом першої інстанції поданого відповідачем клопотання про зменшення штрафних санкцій, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Колегія суддів зауважує, що правовий аналіз положень ч.1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст.551 ЦК України свідчить про те, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.
При цьому, слід зазначити, що в чинному законодавстві України відсутній вичерпний перелік виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, відповідно    вказане питання віршується судом з урахуванням приписів ст. 86 ГПК України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19).
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Оцінивши в сукупності обставини даної справи, враховуючи встановлений факт прострочення відповідачем виконання зобов`язання за договором, відсутність доказів в матеріалах справи добровільного усунення здійсненого ним порушення, співрозмірність порушеного зобов`язання (просторочення поставки товару на суму 503802грн. та недопоставлення товару взагалі на суму 460134грн.) з сумою штрафних санкцій (пеня в сумі 81074грн. та штраф в сумі 32209грн.), колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для застосування ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з підстав не задоволення ним клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, оскільки наведені в ній доводи не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано статтю 232 ГК та не враховано, що нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, і зазначений строк (6 місяців) жодною нормою   ЦК   та ГК не обмежується терміном дії договору,  апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в сумі 16264,83грн. підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідній частині. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Враховуючи приписи ст.129 ГПК України, колегією суддів з підстав часткового скасування судового рішення та часткового задоволення апеляційної скарги позивача, здійснено перерозподіл судових витрат зі сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія - Нафтокомерц" залишити без задоволення.
2. Апеляційну скаргу Національного університету біоресурсів і природокористування України задоволити частково.
3. Рішення господарського суду Житомирської області від 07.07.2021 р. у справі №906/204/21 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 16264,83 грн. (шістнадцять тисяч двісті шістдесят чотири гривні вісімдесят три копійки) скасувати та прийняти в цій частині нове рішення.
4. Позов в частині стягнення пені в сумі 16264,83 грн. (шістнадцять тисяч двісті шістдесят чотири гривні вісімдесят три копійки) - задоволити.
5. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія - Нафтокомерц" (12201, Житомирська обл., м. Радомишль, вул. Толбухіна, 12, кв. 25; код ЄДРПОУ 23722888) на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України (03041, м.Київ, вул. Героїв Оборони, 15, код ЄДРПОУ 00493706) - 16264,83 грн. (шістнадцять тисяч двісті шістдесят чотири гривні вісімдесят три копійки) пені та 244 грн. (двісті сорок чотири гривні) судового збору за розгляд позовної заяви.
6.    В решті рішення залишити без змін.
7. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія - Нафтокомерц" (12201, Житомирська обл., м. Радомишль, вул. Толбухіна, 12, кв. 25; код ЄДРПОУ 23722888) на користь Національного університету біоресурсів і природокористування України (03041, м.Київ, вул. Героїв Оборони, 15, код ЄДРПОУ 00493706) 366 грн. (триста шістдесят шість гривень) судового збору за розгляд апеляційної скарги.
8. Господарському суду Житомирської області видати судовий наказ.
9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "11" жовтня 2021 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.  

Суддя                                                                                              Петухов М.Г.