КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №359/2755/19                                                   Головуючий у І інстанції -Борець Є.О.   
апеляційне провадження №22-ц/824/11264/2021       Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
07 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Гуля В.В.,
суддів  Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
за участю секретаря  Линок В.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей та сім`ї Баришівської районної державної адміністрації, про встановлення способу участі батька у вихованні дитини,-  
                                                                 встановив:
     В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом та посилається на те, що 23 серпня 2014 року вона уклала шлюб зі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 . Рішенням Баришівського районного суду від 27 грудня 2017 року шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з матір`ю. Розпорядженням Баришівської РДА №107 від 14 березня 2018 року був визначений такий спосіб участі батька у вихованні дочки ОСОБА_3 : шляхом систематичних зустрічей з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин щосуботи та в дні державних свят, визначених законодавством України, без присутності ОСОБА_1 ; шляхом безперешкодного відвідування ОСОБА_3 в день її народження та в період її хвороби за місцем фактичного перебування дитини. Позивач категорично не погоджується з визначеним способом участі ОСОБА_2 у вихованні дочки ОСОБА_3 , оскільки він істотно шкодить інтересам дитини.
    Тому ОСОБА_1 просить суд визначити інший спосіб участі батька у вихованні дочки ОСОБА_3 : лише в денний час шляхом систематичних зустрічей щосуботи кожного місяця з 12 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин виключно в присутності матері за місцем проживання дитини за виключенням днів, коли ОСОБА_3 хворіє, з обов`язковими перервами на харчування та відпочинок дитини.
     Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року позов задоволено частково. Встановлено такий спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні його дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :1. шляхом систематичних зустрічей з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин щосуботи та в дні державних свят, визначених законодавством України, без присутності ОСОБА_1 ; 2. шляхом безперешкодного відвідування ОСОБА_3 в день її народження та в період її хвороби за місцем фактичного перебування дитини. У задоволенні позову в частині інших вимог ОСОБА_1 відмовлено.Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 384 гривень 20 копійок.
           Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, просила  рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог повністю.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд встановив спосіб участі батька у вихованні дитини, який не передбачений позовною вимогою, тому своїм рішенням вийшов за межі позовних вимог.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відзив не надійшов.
 Судом першої інстанції встановлено, що 03 серпня 2014 року ОСОБА_4 уклала шлюб зі ОСОБА_2 . Після державної реєстрації шлюбу їй було присвоєно прізвище « ОСОБА_1 ». Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 23 серпня 2014 року (а.с.12).
     ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 8 липня 2015 року (а.с.11).
     Рішенням Баришівського районного суду від 27 грудня 2017 року (а.с.14-15) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.
     Зі змісту акту обстеження фактичного проживання осіб від 9 листопада 2017 року (а.с.16), актів обстеження житлово-побутових умов №273 від 12 грудня 2017 року та №240 від 25 вересня 2018 року (а.с.17, 18), а також довідки №196 від 29 серпня 2018 року (а.с.19) вбачається, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишилась проживати разом з матір`ю ОСОБА_1 .
    Розпорядженням Баришівської РДА №107 від 14 березня 2018 року (а.с.28) на підставі рішення та матеріалів комісії з питань захисту дитини був визначений такий спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні дочки ОСОБА_3 : шляхом систематичних зустрічей з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин щосуботи та в дні державних свят, визначених законодавством України, без присутності матері; шляхом безперешкодного відвідування ОСОБА_3 в день її народження та в період її хвороби за місцем фактичного перебування дитини. Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України ні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 , ні відповідач та його представник ОСОБА_7 не подали переконливих доказів на підтвердження виникнення необхідності у встановленні іншого способу участі ОСОБА_2 у вихованні дочки ОСОБА_3 , зокрема шляхом проведення зустрічей відповідача з дитиною виключно в присутності матері ОСОБА_1 .
     В матеріалах цивільної справи міститься висновок за результатами проведення психологічної експертизи №149 від 19 жовтня 2019 року (а.с.115-122), в якому відсутні відомості про рекомендований спосіб участі відповідача у вихованні дочки ОСОБА_3 . 
    Тому вказаний доказ суд вважав недостатнім в розумінні ч.1 ст.80 ЦПК України для зміни способу участі ОСОБА_2 у вихованні дитини, визначеного розпорядженням Баришівської РДА №107 від 14 березня 2018 року. При цьому зі змісту висновку за результатами проведення психологічної експертизи №149 від 19 жовтня 2019 року, а також інших письмових доказах, що містяться в матеріалах цивільної справи, вбачається, що між ОСОБА_1 та відповідачем існують конфліктні відносини, які негативно впливають на психічний стан їх дочки ОСОБА_3 . Присутність позивача під час спілкування батька з дитиною тільки посилить травмуючий вплив. Ця обставина виключає присутність матері під час зустрічей ОСОБА_2 з дочкою ОСОБА_3 .
      Встановивши вказані обставини, суд вважав, що слід встановити такий спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні дочки ОСОБА_3 : шляхом систематичних зустрічей з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин щосуботи та в дні державних свят, визначених законодавством України, без присутності ОСОБА_1 ; шляхом безперешкодного відвідування ОСОБА_3 в день її народження та в період її хвороби за місцем фактичного перебування дитини. Підстави для визначенні іншого способу участі відповідача у вихованні дитини відсутні.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
 Під час оцінки доводів апеляційної скарги суд керується положеннями Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до частин першої-третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Орган опіки та піклування висловлював свою позицію з приводу дотримання прав та забезпечення інтересів дитини під час розгляду цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій. З приводу спірних правовідносин Розпорядженням Баришівської РДА №107 від 14 березня 2018 року (а.с.28) прийнято рішення «Про участь батька у вихованні дитини». Зважаючи на наведене, органом опіки та піклування виконано вимоги частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України щодо участі у вирішенні спору про участь батьків у вихованні дитини.
Встановивши, що права відповідача як батька порушуються матір`ю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення способу участі батька у вихованні і спілкуванні з дитиною шляхом встановлення графіка його систематичних побачень із сином.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
     Таким чином, доводи апеляційної про те, що суд вийшов за межі предмету судового розгляду є безпідставні. Визначення способу участі одного з батьків у вихованні дитини, враховуючи специфіку предмету судового розгляду, є повноваженнями суду.
       Інших доводів апеляційна скарга, за змістом і формою якої ухвалами Київського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року відкрито апеляційне провадження та справа була призначена до судового розгляду на 07 жовтня 2021 року, не містить.
      Інші доводи апеляційної скарги, які надані суду 07 жовтня 20121 року, у день розгляду справи, не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до ст.. 364 ЦПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд,  
                                                        У Х В А Л И В:
        Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
      Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2021 року залишити без змін.
  Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач                                                               В.В. Гуль
 
Судді                                                                                  Ю.О. Матвієнко
 
                                                                                           Я.С. Мельник