Дата документу 06.10.2021 Справа № 317/905/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №317/905/20                       Головуючий у 1 інстанції Мінгазов Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1339/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
06 жовтня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про визнання права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про визнання права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування.
В обґрунтування позову зазначав, що на підставі рішення Запорізької районної ради народних депутатів № 7 від 22.06.1991 р. його батьку – ОСОБА_2 було надано у довічне успадковане володіння земельну ділянку площею 48,9 га. для організації фермерського господарства (державний акт № 000663).
У 1995 році ОСОБА_2 було засновано і зареєстровано селянське (фермерське) господарство.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Після смерть батька, його син – позивач ОСОБА_1 очолив фермерське господарство і продовжив вести господарську діяльність.
Розпорядженням голови Запорізької РДА за № 106/1 від 27.03.2001 р. спірну земельну ділянку було передано позивачу, як спадкоємцю першої черги.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16.03.2007 р. у справі № 2-566/2007 за позивачем в порядку спадкування визнано право власності на корпоративне право на СФГ «Желудько», невід`ємною частиною якого є право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою.
21.02.2020 року Долинською сільською радою було прийнято рішення про припинення дії державного акту № 000663
З огляду на вищевикладене позивач вважає вказане рішення Долинської сільської ради незаконним через те, що він як спадкоємець після смерті свого батька, успадкував право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 48.,9 га., а відтак просить вказане рішення скасувати та визнати за собою відповідне право, яке на його думку не визнається відповідачем.
Просив суд визнати за ним право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства (державний акт № 000663) площею 48,9 га. кадастровий номер 2322183500:01:002:5004, що розташована на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області; визнати незаконним та скасувати рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 21.02.2020 р. про припинення дії державного акту № 000663, на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 48,9 га. для організації фермерського господарства, виданого ОСОБА_2 .
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 3 від 20.02.2020 р. в частині припинення дії державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 р. площею 48,9 га., який було надано гр. ОСОБА_2 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання за ним права довічного володіння земельною ділянкою для організації фермерського господарства скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. Стягнути з відповідача витрати на надання правничої допомоги у повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині визнання незаконним рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 3 від 20.02.2020 р. в частині припинення дії державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 р. площею 48,9 га., який було надано гр. ОСОБА_2 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього, та в цій частині прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Змінити рішення в частині відмови у стягненні судових витрат на правову допомогу та стягнути з ОСОБА_1 на користь Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області понесені відповідачем витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в сумі 10900 грн. та понесені судові витрати в суді апеляційної інстанції.
Долинська сільська рада Запорізького району Запорізької області подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області в якому просить апеляційну скаргу відхилити. 
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії Державного акут № 000663 ОСОБА_2 на підставі рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР від 22.06.1991 р. № 7 надано у довічне успадковане володіння 48,9 га. землі в межах згідно плану землеволодіння для організації фермерського господарства (а.с. 13-16).
Згідно кту про визначення меж ділянки в натурі від 15.12.1992 р. на виконання вищевказаного рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР від 22.06.1991 р. № 7 були визначені межі земельної ділянки площею 48,9 га. наданої ОСОБА_2 для організації фермерського господарства (а.с. 18, 19).
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на теперішній час користувачем спірної земельної ділянки площею 48,9 га. є позивач ОСОБА_1 відповідно до розпорядження голови Запорізької районної державної адміністрації від 27.03.2001 р. № 106/1.
Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 16.03.2007 р. визнано право власності в порядку спадкування за ОСОБА_1 на корпоративне право (право управління та отримання відповідної частки прибутку, а також активів у разі його ліквідації відповідно діючого законодавства) на СФГ «Желудько», яке зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про державну реєстрацію видане 16.09.1996 р. Запорізькою районною державною адміністрацією, розпорядження № 225 від 29.12.1995 р. (а.с. 27, 28)
Рішенням Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.02.2020 р. № 3 припинено дію державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 року площею 48,9 га., який було надано ОСОБА_2 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього.
Припинено дію державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000665 від 1992 року площею 48,9 га., який було надано ОСОБА_3 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього (а.с. 176)
З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у цій справі є право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, яке виникло в засновника фермерського господарства «Желудько» - ОСОБА_2 на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, згідно із Земельним кодексом Української РСР 1990 року. 
Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України у справі № 363/32858/15-ц дійшла висновку, що Земельним кодексом Української РСР від 18 грудня 1990 року запроваджено нову форму володіння землею - довічне успадковане володіння.
За приписами статті 55 Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року, у разі смерті громадянина, який вів сільське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному зі спадкоємців. Земельний кодекс Української РСР передбачав лише одне право володіння земельною ділянкою, надане для ведення сільського (фермерського) господарства — право довічного успадкованого володіння.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що розрізняється два види права на земельну ділянку: право постійного користування та право довічного успадкованого володіння, оскільки останнє має інший правовий режим.
Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 1992 року на підставі рішення Запорізької районної Ради народних депутатів Запорізького району Запорізької області Української РСР № 7 від 22.06.1991 р. отримав право на довічне успадковане володіння землею для організації селянського фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області та на її базі створено фермерське господарство «Желудько».
ОСОБА_2 отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадкованого володіння на підставі Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок його успадкування.
Встановлено, що Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковане володіння, як і чинний Земельний кодекс України.
За приписами ч.1 ст. 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою визначалося як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.
Згідно ч.1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.
Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Порядок переходу права власності на земельну ділянку урегульовано статтею 1225 ЦК України.
Відповідно до правових позицій, які викладені у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 178/447/16-ц та постановах Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14-ц та від 23 листопада 2016 року у справі № 668/477/15-ц, вбачається системне посилання у цих судових рішеннях на вказані норми у сукупності з висновками про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право володіння земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20.11.2019 р. у справі № 368/54/17 відступила від вказаних висновків оскільки за змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року N 561-XII (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковане володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковане володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України N 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадкованого володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковане володіння земельною ділянкою.
Пунктом 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» визначено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковане або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
У Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковане володіння.
Стаття 6 Земельного Кодексу України (в редакції від 13 березня 1992 року) закріпила право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо.
Вказане свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, по життєвого спадкового володіння або тимчасового користування. 
Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;
- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадкованого володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.
Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадкованого володіння.
В матеріалах справи відсутні відомості про те, що спірна земельна ділянка була зареєстрована за СФГ «Желудько».
Відповідно до спадкової справи № 349/2000 від 25.05.2000 р. відкритої після смерті ОСОБА_2 встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3 , як син померлого, крім нього також є спадкоємці – дружина померлого ОСОБА_4 , діти – ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (позивач). Спадкоємці ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулись до нотаріальної контори із заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . 
Колегією суддів встановлено, що відповідно до пояснювальної записки, ОСОБА_2 в 1991 році було надано земельну ділянку в розмірі 48,9 га для створення фермерського господарства (Том 1, а.с. 20)
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.02.2020 р. № 3 в частині припинення дії Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею № 000663 від 1992 року площею 48,9 га., який було надано ОСОБА_2 для організації фермерського господарства на території Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, в зв`язку зі смертю останнього є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в цій частині.
Таких висновків суд дійшов враховуючи те, що спірна земельна ділянка є об`єктом спадкування, та може бути успадкована, а спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв у встановленому законом порядку його син – ОСОБА_3 . 
З огляду на вище встановлені обставини, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що рішення Долинської сільської ради порушує права позивача, оскільки він є керівником СФГ «Желудько», яке безпосередньо здійснює свою діяльність на спірній земельній ділянці площею 48,9 га.
При цьому, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 20.02.2020 р. № 3 в частині припинення дії державного акту № 000665 не підлягає скасуванню з огляду на те, що ОСОБА_6 ні в суді першої, ні в суді першої інстанції не надав доказів того, що у нього в користуванні перебуває земельна ділянка площею 48,9 га відповідно до державного акту № 000665.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції вирішено позовні вимоги, які не заявлялися позивачем, оскільки предметом оскарження було рішення Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 21.02.2020 року, а суд розглянув питання щодо рішення від 20.02.2020 року, є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що датою вказаного спірного рішення є саме 20.02.2020 року.
Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права довічного успадкованого володіння спірною земельною ділянкою, після смерті його батька ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач спадщину після смерті свого батька не прийняв, а надав заяву про відмову від прийняття спадщини.
Вказані обставини встановлені з копії спадкової справи, яка наявна в матеріалах справи.
Посилання ОСОБА_1 на те, що відмова від прийняття спадщини була обумовлена відсутністю, на той час, можливості оформити право на спірну земельну ділянку, та про те, що позивач відмовляється лише від частини спадкового майна є безпідставними, оскільки відмова від прийняття спадщини стосується усього спадкового майна.
Вирішуючи питання судових витрат у цій справі, суд першої інстанції вірно встановив, що підстави для відшкодування позивачу та відповідачу судових витрат в вигляді витрат на правову допомогу відсутні, оскільки повноваження представника позивача щодо участі у вказаній справі підтверджувались ордером ЗП № 104146 від 01.03.2020 р. виданим на підставі договору № 333-ц-2020 та безпосередньо договором № 333-ц-2020 в якому порядок розрахунків та вартість послуг адвоката не були визначені, а вказані вище документи, зокрема додаткова угода та квитанція на виконання додаткової угоди укладені за іншим договором № 316-з-2019 р., за яким адвокат Яма Д.М. не приймає участь у даній справі. В свою чергу відповідачем не надано договору про надання правової дороги з адвокатом Мажарою О.О., при цьому остання приймала участь у розгляді справи на підставі довіреності.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано на підставі дослідження поданих позивачем та відповідачем доказів, відмовлено у відшкодуванні витрат на правову допомогу
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають в апеляційних скаргах скаржники.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилаються скаржники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційних скарг, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржниками в апеляційних скаргах доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області залишити без задоволення.
Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 19 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 08 жовтня 2021 року.

Головуючий

Судді: