Постанова
Іменем України 
14 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 307/1605/18
провадження № 51-4461км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 на вирок Закарпатського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12018070000000081  за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Вступ
ОСОБА_6 24 січня 2018 року приблизно о 03:20, керуючи автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, допустив наїзд на дерево. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди один з потерпілих отримав тяжкі тілесні ушкодження, які несумісні з життям, а двоє інших потерпілих отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Суд першої інстанції засудив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання та звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Апеляційний суд, частково задовольнив скаргу прокурора, скасував вирок районного суду в частині призначення  ОСОБА_6 покарання та ухвалив свій вирок, яким засудив його за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишив без зміни.
У касаційних скаргах засуджений та його захисник просять скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий апеляційний розгляд. 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на доводи:
–      Відповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
–      Обґрунтованість врахування апеляційним судом як обставину, що обтяжує покарання – вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в стані алкогольного сп`яніння.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2018 року   ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. 
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 24 січня 
2018 року приблизно о 03:20, будучи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем, діяв всупереч вимогам п. п. 2.3 «б», 2.9 «а», 12.1, та 12.9 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, тобто під час проїзду правостороннього заокруглення дороги перевищив безпечну швидкість, у зв`язку з чим не впорався з керуванням автомобіля та виїхав за межі автодороги, де допустив наїзд на дерево. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди один з потерпілих отримав тяжкі тілесні ушкодження, які несумісні з життям; а двоє інших потерпілих отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вироком Закарпатського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року рішення районного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасовано. 
Постановлено свій вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах засуджений та його захисник просять скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема не застосування положень ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через суворість.
Вважають, що апеляційний суд порушив загальні засади призначення покарання, оскільки не врахував конкретних обставин справи, даних про особу засудженого, а також думку потерпілих щодо призначення ОСОБА_6 покарання, що в сукупності давало суду підстави застосувати ст. 75 КК України при визначенні останньому покарання. 
Крім цього, захисник вважає, що апеляційний суд безпідставно врахував як обставину, що обтяжує покарання – вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ця обставина була зазначена при встановленні об`єктивної сторони злочину як порушення, яке знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою.
Також захисник стверджує, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційні скарги 
засудженого та його захисника не подавалися.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника.
Релевантні джерела права й акти їх застосування
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Крім цього, відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
В свою чергу, відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. 
Згідно із вимогами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Нормами ст. 12 КК України передбачена класифікація кримінальних правопорушень:
1. Кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.
2. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов'язане з позбавленням волі.
3. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.
Тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.
Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. 
Відповідно до ст. 67 КК України обставинами, які обтяжують покарання, визнаються, крім інших, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 
3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 
4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
 
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги засудженого та його захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.
Щодо суворості призначеного засудженому покарання, яке він має відбувати реально, колегія суддів зазначає таке. 
Покарання є заходом  примусу, що  застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч. 1  ст. 50  КК України). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими,  так  і  іншими  особами (ч. 2  
ст. 50 КК України). 
Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України),  суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин,   максимально індивідуалізуючи покарання.
При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою  винного. 
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду й розміру покарання засудженому, та приймаючи рішення про необхідність скасування вироку районного суду в частині визначеного покарання та призначення покарання, яке останній має відбувати реально, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про його особу, який позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності притягується вперше, відшкодував потерпілим матеріальні збитки, позицію потерпілих щодо призначення засудженому покарання, а також конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, незворотні наслідки скоєного. При цьому суд зважив на наявність обставин, що пом`якшують покарання та обставину, що його обтяжує – вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
На підставі наведених даних апеляційний суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання без застосування положень ст. 75 КК України, однак у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Разом з цим, апеляційний суд зауважив, що, попри думку потерпілих, які не наполягали на призначенні ОСОБА_6 покарання, яке він має відбувати  реально, враховав обставини вчинення кримінального правопорушення, яке було скоєно засудженим у стані алкогольного сп`яніння, суспільну небезпеку кримінального правопорушення, що стосується інтересів не лише потерпілих, а й усіх учасників дорожнього руху. При цьому апеляційним судом правильно враховано, що хоча по відношенню до наслідків вина засудженого є необережною, однак він грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків – смерті людини та отримання іншими потерпілими середньої тяжкості тілесних ушкоджень. 
З урахуванням наведеного, звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме виправленню засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та не буде таким, що відповідатиме вимогам статті 65 КК України.
З таким рішенням суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів.
Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілої сторони щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і враховується судом в сукупності з іншими обставинами, проте сама по собі не може бути вирішальною при призначенні покарання.
Таким чином, відсутні підстави вважати призначене покарання несправедливим через суворість. 
Також слід зазначити, що не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого засудженим за наведених обставин, його характеристика у загальносоціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини.
З урахування наведеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання, яке він має відбувати реально, у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Стосовно безпідставного врахування апеляційним судом як обставину, що обтяжує покарання – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ця обставина була зазначена при встановленні об`єктивної сторони злочину як порушення, яке знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, колегія суддів зазначає наступне.
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у  вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх  настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України. Керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, тобто порушення п. 2.9 (а) ПДР не є елементом об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, адже саме по собі не призводить до суспільно небезпечних наслідків, передбачених у цій статті.
Враховуючи наведене, суд чітко зазначив у вироку, які саме з порушень ПДР  стали причиною настання наслідків, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України, тобто перебували у причиновому зв`язку з ними, а які могли лише сприяти порушенню правил, що викликали наслідки.
Таким чином, вказівка у вироку апеляційного суду на порушення водієм транспортного засобу п.  2.9 (а) ПДР лише деталізує, уточнює, конкретизує правопорушення, його суспільну небезпечність, стан суб`єкта злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, але  жодним чином не впливає на кваліфікацію (не є кваліфікуючою ознакою) злочину.
Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 67 КК України при призначенні покарання обставиною, яка його обтяжує, визнається, крім інших, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.
Частиною 4 ст. 67 КК України передбачено, що в разі, якщо будь-яка з обставин, що  обтяжує покарання, передбачена у статті Особливої частини цього Кодексу як  ознака кримінального правопорушення, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз ураховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує. Винятків із цього правила у КК України не передбачено.
Отже, стан алкогольного сп`яніння, у якому засуджений керував транспортним засобом, характеризував лише його певний психофізичний (фізіологічний) стан, який сприяв порушенню ним інших норм правил безпеки дорожнього руху, проте саме порушення п. 2.9 (а) ПДР не було безпосередньою причиною настання суспільно небезпечних наслідків, а отже причинового зв`язку з наслідками, що настали, воно не мало.
Така позиція Суду узгоджується і з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 (провадження 
№ 13-31кс19).
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого про те, що апеляційний суд безпідставно врахував як обставину, що обтяжує покарання – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та спростовується наведеним вище.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
Призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України. Таке покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. 
Вирок апеляційного суду належним чином мотивований і відповідає вимогам статей 370, 420 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судового рішення при перевірці даного кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційні скарги засудженого  ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни. 
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:                                                           
Вирок Закарпатського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та касаційну скаргу захисника ОСОБА_7  в інтересах засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                         ОСОБА_3