ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7930/21 Справа № 191/3345/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Куценко Т.Р., Петешенкової М.Ю.,
                                     при секретарі  -     Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпроденттулз» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпроденттулз» до ОСОБА_1 , треті особи:  ОСОБА_2 , Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності , - 

В С Т А Н О В И В:

       Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обгрунтування якого зазначив, що 19 червня 2020 року ТОВ «Дніпроденттулз» звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 поворотної фінансової допомоги в розмірі 50000 грн., а 30 вересня 2020 року товариство звернулося до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль ВАЗ 21074, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_2 . В цей же день судом у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено у зв`язку з недоведеністю належності автомобіля ОСОБА_2 і 01 жовтня 2020 року копія ухвали була помилково надіслана, крім позивача ще і ОСОБА_2 
       16 жовтня 2020 року згідно відомостей з Інформаційного порталу Національної поліції України вищезазначений автомобіль, що належав ОСОБА_2 , був перереєстрований на ОСОБА_1 і в цей же день вказаний правочин було зареєстровано у Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в Дніпропетровській області. 
       Позивач вважає, що вказаний правочин щодо перереєстрації транспортного засобу був укладений з метою уникнення ОСОБА_2 сплати позивачу поворотної фінансової допомоги в розмірі 50000 грн., а також витрат на правову допомогу. 
       За наведених обставин позивач вважав вказаний правочин фіктивний, тобто таким, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. ОСОБА_1 мешкає за тією ж адресою, що і ОСОБА_2 . Отже, на думку позивача, метою укладення вказаного договору купівлі-продажу автомобіля є введення в оману ТОВ «Дніпроденттулз» щодо майнового стану ОСОБА_2 і уникнення цивільної відповідальності щодо реального виконання рішення суду про стягнення з нього поворотної фінансової допомоги. 
               На підставі наведеного позивач просив суд визнати вищезазначений договір купівлі-продажу автомобіля недійсним, скасувати державну реєстрацію автомобіля, яка здійснена Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Дніпропетровській області (філія ГСЦ МВС) (ТСЦ 1242) 16 жовтня 2020 року, стягнути з відповідача судові витрати по справі. 
       Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
               Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. 
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
               Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу №1242/2020/2251568 від 16 жовтня 2020 року автомобіль ВАЗ 21074, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , перейшов у власність ОСОБА_1 . Продавцем був власник автомобіля ОСОБА_2 .
       Факт отримання ОСОБА_2 від ТОВ «Дніпроденттулз» поворотної фінансової допомоги в розмірі 50000 грн. сторонами не оспорювався.
       Згідно наданих суду копій чеків ОСОБА_2 повністю повернув ТОВ «Дніпроденттулз» поворотну фінансову допомогу в розмірі 50000 грн., що також не оспорювалося сторонами.
               Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були укладені договори позики від 23 грудня 2019 року і від 01 листопада 2020 року, згідно яких ОСОБА_1 дала в борг ОСОБА_2 грошову суму 6000 грн. та 30000 грн., про що є відповідні розписки.
               Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Дніпроденттулз» посилалося на те, що укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору по відчуженню автомобіля мало на меті уникнення виконання останнім грошових зобов”язань перед відповідачем.
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.
               Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
               Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
       Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
       За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
       Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
       Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
       Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
       Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
       Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).
       Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
       У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
       Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
       Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).
       У справі, яка переглядається, установлено, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля №1242/2020/2251568 від 16 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , сторонами виконаний, автомобіль перейшов у власність ОСОБА_1 . 
       Тобто, товар від продавця передано покупцю, яка зареєструвала за собою право власності на це рухоме майно у встановленому законом порядку.
       Наведені обставини виключають фіктивність договору купівлі-продажу спірного автомобіля.
       Установивши, що передбачені договором купівлі-продажу від 16 жовтня 2020 року правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили усі передбачені цим договором дії, виконали його, передавши майно від продавця покупцю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору недійсним з підстав фіктивності.
       Тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильним.
       Під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що оспорюваний договір є фіктивним та укладений з метою уникнення ОСОБА_2 виконання грошових зобов*язань перед позивачем, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину.
       Посилання в апеляційній скарзі на неправильне встановлення судом фактичних обставин справи коегією суддів перевірено, вони є безпідставними.
               Так, судом встановлено повне виконання ОСОБА_2 своїх грошових зобов”язань перед позивачем, а також реальне виконання сторонами оспорюваного договору, що спростовує доводи позивача про його фіктивність.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
               Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачає.
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпроденттулз» залишити без задоволення.
       Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               Т.Р. Куценко

                                                                                       М.Ю. Петешенкова