ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8550/21 Справа № 192/145/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кітов О. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 2 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
       головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
       суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
       при секретарі - Соломці М.Я.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
       за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
       на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 року 
       у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 , Державного реєстратора – державного нотаріуса Супруненко Алли Миколаївни Солонянської державної нотаріальної контори про визнання права власності на земельну ділянку та скасування рішення (та відповідного запису) державного реєстратора, –  

В С Т А Н О В И Л А:

       У січні 2021 року  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  звернулися до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх мати  ОСОБА_4 . 
       За життя ОСОБА_4 залишила заповіт від 13 квітня 2017 року, посвідчений Микільською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим № 9, відповідно до якого спадкоємцями майна, що належить спадкодавцеві на день смерті, а саме: 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,2500 га є її доньки в рівних частках.
       25 листопада 2020 року державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Супруненко А.М. видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в яких зазначено право власності на 1/4 частку житлового будинку, проте ні частини земельної ділянки, ні надвірних будівель та споруд, що належали померлій, свідоцтва не містять. 
       Будучи спадкоємцями всього майна, в тому числі земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, вони позбавлені можливості зареєструвати частину даної земельної ділянки на своє ім`я, у зв`язку із реєстрацією права власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 .
       Зазначали, що зареєстроване право власності на земельну ділянку під житловим будинком за відповідачем порушує їх права на володіння, користування частиною земельної ділянки, необхідної під обслуговування належної їм частини житлового будинку, у зв`язку з чим просили суд визнати за кожним із них право власності на 1/4 частину земельної ділянки та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 
Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що із набуттям права власності на Ѕ частку житлового будинку, розташованого на спірній земельній ділянці, до позивачів, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку, оскільки спадкодавець на момент смерті не мала правовстановлюючого документа, що підтверджує її право власності чи право користування земельною ділянкою.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, та визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду. Вважали висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки після смерті свого чоловіка, ОСОБА_4 стала власником 1/2 частини житлового будинку, а отже й власником 1/2 частини земельної ділянки, на якій знаходиться вказаний будинок.
ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначав, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, заснованим на правильному всебічному та об`єктивному дослідженні усіх обставин справи. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
Судом встановлено та як вбачається із матеріалів справи, згідно заповіту посвідченого 13 квітня 2017 року, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заповіла частку житлового будинку з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 , розташований на приватизованій земельній ділянці в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 43-44).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом реєстровий номер 1-2489 виданого Державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. 25 листопада 2020 року, спадкоємцями майна ОСОБА_4 є її доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Ѕ частці кожному. Спадщина, на яку в зазначених частинах видане це свідоцтво складається з 1/2 частки жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на приватній земельній ділянці площею 0,2500 га. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку житлового будинку видане ОСОБА_1 (а.с. 52).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 листопада 2020 року ј частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності 25 листопада 2020 року зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину номер 1-2489 від 25 листопада 2020 року (а.с. 53).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом реєстровий номер 1-2490 виданого Державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. 25 листопада 2020 року, спадкоємцями майна ОСОБА_4 є її доньки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в Ѕ частці кожному. Спадщина, на яку в зазначених частинах видане це свідоцтво складається з 1/2 частки жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на приватній земельній ділянці площею 0,2500 га. Свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частку житлового будинку видане ОСОБА_2 (а.с. 52).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 листопада 2020 року ј частка житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності 25 листопада 2020 року зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину номер 1-2490 від 25 листопада 2020 року (а.с. 55).
Згідно свідоцтва про право власності реєстровий номер 1-907 від 14 травня 2016 року ОСОБА_4 , яка є пережившою дружиною ОСОБА_5 , належала Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчувалось даним свідоцтвом і складалось з жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,25 га (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 074146) (а.с. 61).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 січня 2021 року, інформаційна довідка № 239946394, земельна ділянка – кадастровий номер 1225084300:03:001:0724, площею 0,25 га, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 1-290, виданого 17 лютого 2017 року державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. (а.с. 62, 62 зв.).
Згідно заповіту посвідченого секретарем виконкому Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області 17 липня 2012 року, реєстраційний № 34, ОСОБА_5 заповів житловий будинок з приватизованою земельною ділянкою площею 0,3741 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 (а.с.94).
Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №074146, земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер 1225084300:03:001:0724 та земельна ділянка площею 0,1241 га, кадастровий номер 1225084300:03:001:0725 за адресою: АДРЕСА_1 , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належала ОСОБА_5 . Державний акт виданий на підставі рішення сесії Микільської сільської ради від 28 серпня 2008 року №14. (а.с.95-96).
       Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстровий номер 1-290 від 17 лютого 2017 року, виданого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №80742466, спадкоємцем померлого ОСОБА_5 є ОСОБА_3 і спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з приватизованої земельної ділянки площею 0,2500 гектарів, в межах згідно з планом, яка надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцеві на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №074146 виданого Микільською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області 24 грудня 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010913201530. Кадастровий номер земельної ділянки 1225084300:03:001:0724 (а.с. 99, 100).
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, реєстровий номер 1-289 від 17 лютого 2017 року, виданого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Супруненко А.М. та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №80742282, спадкоємцем померлого ОСОБА_5 є ОСОБА_3 і спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з Ѕ частки жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 розташованого на приватній земельній ділянці площею 0,2500 га (Державний акт право власності на земельну ділянку серії ЯИ №074146), належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності виданого Микільською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області 15 червня 1989 року та зареєстрованого Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської області в реєстровій книзі 1-122 (а.с. 101, 102).
Згідно витягу з Рішення Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 28 серпня 2008 року №14 прийнято рішення: затвердити технічну документацію ТОВ «НАДІР» по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку та передати ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 , земельну ділянку загальною площею – 0,3741 га, в т.ч. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд – 0,25 га; для ведення особистого селянського господарства – 0,1241 га (а.с. 144).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що з набуттям позивачами права власності на 1/2 частку житлового будинку, що розташований на спірній земельній ділянці, до них, як до нових власників цього нерухомого майна, в силу положень статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України не перейшло право власності на земельну ділянку, оскільки спадкодавець не мала права власності або користування на цю земельну ділянку.
За умов відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження права власності чи права користування на земельну ділянку на момент смерті ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, та обґрунтовано відмовив у задоволенні позові.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). 
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не застосував положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України, якими передбачено, що до нового власника будинку переходить право на земельну ділянку на якій він знаходиться, є безпідставними та не обґрунтованими, оскільки спірна земельна ділянка, на якій розміщено жилий будинок не мала статусу спільного сумісного майна подружжя, та набута за життя ОСОБА_5 внаслідок безоплатної йому передачі у власність. Право позивачів самим фактом передачі земельної ділянки у власність відповідача до виникнення у них права на нерухоме майно, що розташоване на частині цієї земельної ділянки, не порушене і право користування земельною ділянкою, яке належить відповідачу, до них на підставі статті 120 ЗК України не перейшло.
Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 12 серпня 2020 року по справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004 св 18).
З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що суди не дали жодної правової оцінки їх нім доводам є необґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом додержано норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
Отже, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен арґумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)
З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
       Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 року -залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

                                                                                                              О.В. Лаченкова