ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5967/21 Справа № 201/3866/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Доповідач - Макаров М. О.	

Категорія 19

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.
при секретарі – Керімовій-Бандюковій Л.К. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» про визнання недійсним договору та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А : 

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієт Центр» про визнання недійсним договору та стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 16 серпня 2016 року наказом №116-К її було зараховано на посаду сімейного лікаря до ТОВ «Дієт Центр». Після оформлення на роботу позивачці було повідомлено, що сімейних лікарів по факту немає, оскільки це клініка дієтології і якщо вона хоче стати консультантом з дієтології за «методом доктора Бровко», відповідач надасть їй доступ для опанування цієї методики. Було наголошено та тому, що така методика схуднення є унікальною та позивачка зобов`язана буде відпрацювати в юридичних структурах відповідача протягом трьох років. Для цього вони укладуть відповідний договір. При укладенні Договору про надання тренінгових послуг №16/08-16 від 16 серпня 2016 позивачці було наголошено, що оплатність Договору є умовною і у випадку «відпрацювання» нею протягом трьох років, вона не буде нічого винна. Таке пояснення здалося позивачці логічним, оскільки дієтологічні методики позиціонувалися відповідачем як унікальні, а в Договорі був наявним пункт 4.2, відповідно до якого у разі, якщо замовник (відповідач) перебуватиме в трудових відносинах із виконавцем протягом трьох років з моменту підписання Акту приймання-передачі наданих послуг за цим Договором, замовник має право ставити питання виконавцю (позивачу) щодо прощення оплати за цим Договором (передбаченої п. 3.1. цього Договору). Таким чином, позивачка розуміла, що метою укладення Договору було утримання співробітника, який отримав доступ до курсу відповідних дієтологічних методик відповідача від звільнення раніше ніж через три роки відпрацювання у клініці відповідача. Згодом, восени 2017 року керівництво ТОВ «Дієт Центру» повідомило позивачці про необхідність підписати документи про проходження тренінгу. На запитання коли буде проходити тренінг їй пояснили, що проходження нових тренінгів буде відбуватися лише на папері і в Дніпро ніхто не поїде. Крім цього, керівництво центру повідомило, що у випадку незгоди з такими умовами працівник не може відмовитись від підписання, а хто буде обурюватись надто голосно, того буде звільнено за результатами службового розслідування, яке швидко організують, як і скарги на такого співробітника. А також погрожували, що подадуть до суду, в приклад ставили колишню працівницю, на яку відповідач уже подав до суду та виграв справу. На здивування позивачки щодо вартості тренінгу, який їй навіть не доведеться відвідати, колеги їй пояснили, що це нормальна політика компанії: чим досвідченіший працівник, тим більше він винен компанії. Така політика дозволяє відповідачу тримати хороших співробітників на короткому повідку, не зважаючи на низький рівень заробітної плати. Таким чином, під тиском відповідача позивачка змушена була підписати і Додаткову угоду №1 разом з додатками і Акт №2 приймання-передачі наданих послуг. Аналогічна ситуація склалась і у лютому та квітні 2018 року. 
Відпрацювавши три роки у клініці відповідача, позивачка звільнилася за власним бажанням 02 грудня 2019 року. Проте, не зважаючи на обіцянку прощення так званого «боргу», ТОВ «Дієт Центр» без будь-якого попереднього досудового врегулювання спору звернулося до суду з вимогою стягнути з позивачки вартість тренінгових послуг, які фактично не були проведені. 
Крім того, позивачкою було змінено підставу позову шляхом доповнення, та окрім підстав для визнання договору недійсним, а саме введення її в обману та вчинення психічного тиску на неї з боку роботодавця, було доповнено тим, що договір укладено з порушенням вимог ч.1 ст. 203 ЦК України. Це, на думку позивачки, полягає в тому, що відповідачем визначено істотну умову договору – ціну, яка суперечить вимогам ЗУ «Про професійний розвиток працівників» від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним.
Враховуючи викладене, позивачка просила визнати недійсним договір про надання тренінгових послуг від 16 серпня 2016 року та стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн..
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
Рішення суду мотивоване тим, що позивачка не надала доказів вчинення щодо неї обману та тиску. Щодо ненадання трекінгових послуг позивачці суд вважав за необхідне зазначити, що в судовому засіданні вона підтвердила факт того, що займалася прийомом пацієнтів та застосовувала дієтологічну методику шляхом використання алгоритму комп`ютерної програми. Крім того, суд вказав, що знання та навички, отримані позивачкою за договором, що є предметом позову, не мають ознак підвищення кваліфікації або загального професійного рівня, а є по суті ознайомленням та передачею запатентованих методик, розроблених спеціалістами та власниками підприємства відповідача.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 — ОСОБА_2 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що примушування позивачки зі сторони відповідача до проходження у роботодавця підвищення кваліфікації за рахунок робітника, шляхом укладення оскаржуваного договору грубо порушує право особи на працю. Крім того, апелянт вказує, що ціна договору суперечить вимогам ЗУ «Про професійний розвиток працівників» від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 16 серпня 2016 року Наказом №116-К позивачку було зараховано на посаду сімейного лікаря до ТОВ «Дієт Центр», 31 жовтня 2018 року її було звільнено за власним бажанням відповідно до наказу 198-к від 30 жовтня 2018 року.
01 листопада позивачку було прийнято на посаду головного лікаря ТОВ «Дієт Клуб» відповідно до наказу № 75-к від 31 жовтня 2018 року та 02 грудня 2019 року звільнено за власним бажання відповідно до наказу № 150-к від 19 листопада 2019 року.
16 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Дієт Центр» було укладено договір про надання трекінгових послуг з додатками.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 — 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 129 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається недійсним.
Роз`ясненнями, викладеними в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом - насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.
Встановивши відсутні належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення щодо позивачки обману та тиску, - суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..
При цьому, суд вірно вказав на безпідставність тверджень позивачки про ненадання трекінгових послуг, так як в судовому засіданні позивачка підтвердила факт того, що займалася прийомом пацієнтів та застосовувала дієтологічну методику, шляхом використання алгоритму комп`ютерної програми.
До того ж, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем визначено істотну умову договору – ціну, яка не суперечить вимогам ЗУ « Про професійний розвиток працівників» та КЗпП України, оскільки знання та навички, отримані позивачко за договором, що є предметом позову, не мають ознак підвищення кваліфікації або загального професійного рівня, а є по суті ознайомленням та передачею запатентованих методик, розроблених спеціалістами та власниками підприємства відповідача.
Встановивши викладені вище обставини справи, та керуючись вказаними нормами права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з підстав його недоведеності.
Доводи апелянта в скарзі про те, що примушування позивачки зі сторони відповідача до проходження у роботодавця підвищення кваліфікації за рахунок робітника, шляхом укладення оскаржуваного договору грубо порушує право особи на працю, а також те, що ціна договору суперечить вимогам ЗУ «Про професійний розвиток працівників» від 12 січня 2012 року та КЗпП України, що є підставою за ст. 215 ЦК України для визнання правочину недійсним, - колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі. Суд першої інстанції на вказані доводи позивачки дав чіткі та обґрунтовані відповіді, які відповідають вимогам закону. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Позивачкою ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог.
Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2    – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко