Ухвала
Іменем України
 
21 жовтня 2021року
м. Київ
 
справа № 175/1702/20
провадження № 61-16558ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І., 
 
розглянув касаційну скаргуАкціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                від 08 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про виселення,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
АТ КБ «ПриватБанк» 19 березня 2020 року звернувся до суду з позовом до                   ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини              ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Дніпровської РДА, в якому просив виселити ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 18 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Дніпровської РДА про виселення - відмовив. 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного житлового будинку без надання їм іншого постійного житла не вбачається, оскільки в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих від позивача кредитних коштів, при цьому позивач як при зверненні до суду, так і під час розгляду справи в суді не зазначив інше житло, яке має бути надано відповідачам одночасно з виселенням з будинку. 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 08 вересня 2021 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» - залишив без задоволення. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року - залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що осіб, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
АТ КБ «ПриватБанк» 08 жовтня 2021 року засобами поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року у вказаній вище справі, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції помилково застосовано норми права, а саме статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Крім цього, суди переклали обов`язок забезпечити відповідачів житловим приміщенням на позивача, що суперечить вимогам законодавства.
АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що судами попередніх інстанцій не враховано правові висновки, викладені в ухвалах Верховного Суду України у справах № 6-10723св08,              № 6-2778св08, № 6-55662св10 та постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 липня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит                                       № DNLGGA0000000001, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 390 000 грн строком до 18 липня 2023 року, а він в свою чергу зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
Відповідно до пункту 1.1 договору про іпотечний кредит, цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається на ціль - споживчий кредит.
В забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит АТ                         КБ «ПриватБанк» і відповідач 18 липня 2018 року уклали іпотечний договір                           № DNLGGA0000000001/1.
Згідно з пунктом 1.1. договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 164,80 кв. м, житловою площею                  56,80 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Майно належить відповідачу на праві власності на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП N0182153341798 від 30 листопада 2015 року та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 лютого 2016 року та земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221411000:02:001:0302, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого 22 квітня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С. А. за реєстровим номером 249.
Згідно умов розділів 4, 5 іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі виконавчого напису нотаріуса.
11 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчі написи, якими в позасудовому порядку звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею               164,80 кв. м, житловою площею 56,80 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 1221411000:02:001:0302, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини         ОСОБА_2 , 08 квітня 2020 року банком направлено вимогу про добровільне звільнення нею та всіма зареєстрованими та незареєстрованими у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 особами предмету іпотеки в тридцяти денний строк.
Відповідно до довідки, виданої 17 вересня 2020 року № 481 Підгородненською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області вбачається, що ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , склад сім`ї зареєстрованих: ОСОБА_2 .
Також є висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області вих. № 1-50-19/0/290-21 від 05 січня                   2021 року про недоцільність виселення ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому вважають за доцільне відмовити позивачу у задоволені позову про виселення.
Позиція Верховного Суду
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.
Такий висновок суд зробив на підставі такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави дійти висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.
Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15,             від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду                 від 06 березня 2018 року по справі № 303/1590/15-ц.
Доводи заявника про те, що частина друга статті 109 ЖК УРСР регулює питання користування лише приміщеннями державного і громадського житлового фонду, а не приватного житла, яким є спірна квартира, є також безпідставними, оскільки відповідно до правової позиції викладеної у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, зазначено, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
Крім того, відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення в цілому, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.
Доводи заявника про неврахування судами висновків, викладених в ухвалах Верховного Суду України у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10 не заслуговують на увагу, оскільки в них викладено висновок щодо збереження права користування житлом членами сім`ї колишнього власника та застосування статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Крім цього, посилання АТ КБ «ПриватБанк» на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16-ц, є необґрунтованими, оскільки вони зроблені у справі за інших фактичних обставин.
 
Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації про виселення відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                         І. В. Литвиненко  
 
                                                                В. С. Висоцька
 
                                                                                                    А. І. Грушицький