Постанова  
Іменем  України
 
09 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 511/2627/18-ц
 
провадження № 61-12681св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Курако Ксенія Леонідівна,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 травня 2019 року    у складі судді Панчук А. І. та постанову Одеського апеляційного суду                     від 24 липня 2020 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С.,                    Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом                             до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Курако К. Л., про визнання правочину недійсним.
Позовну заяву мотивовано тим, що перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 придбав за спільні кошти магазин, що розташований                     за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,68 м. кв. У подальшому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 лютого 2013 року було розірвано. 
ОСОБА_1 зазначав, що 30 липня 2018 року між ОСОБА_2                    та ОСОБА_3 у його присутності було укладено попередній договір щодо купівлі-продажу магазину за ціною 10 000,00 доларів США                         (265 000,00 грн). Проте 24 жовтня 2018 року ОСОБА_2 без його згоди уклала договір купівлі-продажу магазину за ціною 49 000,00 грн, які отримала особисто.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним                     з моменту укладення договір купівлі-продажу від 24 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , магазину,                         що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що посвідчений 24 жовтня                  2018 року приватним нотаріусом Роздільнянського нотаріального округу Одеської області та зареєстрований у реєстрі № 1550, за яким право власності на вказане нерухоме майно належить ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 під час укладення спірної угоди діяла в межах своїх та наданих ОСОБА_1 повноважень, з наданням їй права у разі необхідності з укладенням додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу. ОСОБА_3 також повністю виконав всі умови договору купівлі-продажу (попередній договір), передав кошти у повному обсязі. Сторони спірної угоди діяли                   у відповідності із чинним законодавством України. Спірну угоду посвідчено нотаріально.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 24 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 травня 2019 року змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, у іншій частині рішення залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , проте частково невірно в частині правового обґрунтування підстав відмови, тому рішення суду в цій частині підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_2 не була обмежена у праві визначати умови договору купівлі-продажу магазину на власний розсуд, тому передбачені статтею 230 ЦК України вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані та відсутні будь-які підстави, передбачені частиною першою статті 215 ЦК України, для визнання договору недійсним, а посилання ОСОБА_1 щодо недійсності договору купівлі-продажу з підстав відсутності згоди другого з подружжя на укладення саме цього договору                  є необґрунтованим та таким, що не відповідають дійсності.
Разом із тим, порівнюючи попередній договір та договір купівлі-продажу вбачаються розбіжності в остаточній сумі продажу майна, проте викладені обставини, на думку суду апеляційної інстанції, зважаючи на свідоме укладання договору ОСОБА_2 , її право на внесення змін, а також право покупця достроково виплатити обумовлену суму за договором,                   не надає достатніх підстав вважати умови договору неузгодженими                       та такими, що порушують права ОСОБА_1 , який надав згоду. При цьому невиконання умов договору, якщо такі обставини будуть встановлені, не є підставою для визнання його недійсним, а мають інші правові наслідки, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2020 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , посилаючись                            на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження                      № 14-325цс18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі                                      № 522/17826/16-ц (провадження № 61-1682св17) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), просить скасувати судові рішення судів першої                  та апеляційної інстанцій й ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи № 511/2627/18-ц                           із Роздільнянського районного суду Одеської області.
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій                             не врахували того, що ОСОБА_1 надавав свою згоду колишній дружині ОСОБА_2 в укладеному за його участі попередньому договорі купівлі-продажу належного їм на праві спільної сумісної власності магазину                      від 30 липня 2018 року за ціною 265 000,00 грн, яка в подальшому                            є остаточною та зміні не підлягає. Проте остання без його на те згоди продала зазначене майно за 49 000,00 грн.
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 вважає, що відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном                       є підставою визнання правочину недійсним.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3                 на касаційну скаргу, у якому зазначено, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судам
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 лютого 2013 року у справі № 511/208/13-ц шлюб між ОСОБА_1                            та ОСОБА_2 , зареєстрований 10 липня 1998 року, було розірвано.
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно                           від 08 листопада 2010 року ОСОБА_2 належить на праві приватної власності магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 43,68 кв. м.
30 липня 2018 року ОСОБА_1 було надано, нотаріально завірену, згоду його колишній дружині ОСОБА_2 на продаж магазину АДРЕСА_1 , укладання договору купівлі-продажу, а також укладання              у разі необхідності додаткової угоди про внесення змін та доповнень             до договору купівлі-продажу.
30 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язувалися                    в майбутньому укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу магазину АДРЕСА_1 , загальною площею 43,68 кв. м, за ціною 265 000,00 грн, що є еквівалентом 10 000,00 доларів США.
Пунктом 4.1 зазначеного договору передбачено, що до його підписання,                  у рахунок належних за основним договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу нерухомого майна та своєї платіжної спроможності, у відповідності до підпункту 2.1.2 ОСОБА_3 перерахував, а ОСОБА_2 отримала суму завдатку у розмірі                         132 500,00 грн, що є еквівалентом 5 000,00 доларів США.
У підпункті 2.1.2 вказаного договору зазначено, що до 15 вересня 2018 року покупець передає продавцеві грошові кошти у розмірі, еквівалентному 3 000,00 доларів США за курсом, встановленим Національним банком України на дату проведення виплати; до 15 жовтня 2018 року покупець передає продавцеві грошові кошти у розмірі еквівалентному                             1 000,00 доларів США за курсом, встановленим Національним банком України на дату проведення виплати; до 15 листопада 2018 року покупець передає продавцеві грошові кошти у розмірі еквівалентному                            1 000,00 доларів США за курсом, встановленим Національним банком України на дату проведення виплати. При цьому друга сторона має право достроково виконати свої зобов`язання за цим договором.
24 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу магазину, відповідно до умов якого ОСОБА_3 придбав магазин АДРЕСА_1 , загальною площею 43,68 кв. м, за погоджену сторонами суму 49 000,00 грн. 
У пункті 6 цього договору зазначено, що його відчуження вчиняється                       за згодою колишнього чоловіка ОСОБА_1 .
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження                       в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених                            у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції                                         в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,    що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором                         є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно                    до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які                 є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із частинами першою-третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє                       за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення  до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого,                             що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення                   і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав                       та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до частин другої, третьої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним     із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше                    не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово              і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої та третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так                        і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав відмови, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_2 не була обмежена у праві визначати умови договору купівлі-продажу магазину на власний розсуд, правильно вважав, що передбачені                  статтею 203 ЦК України вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані та відсутні будь-які підстави, передбачені частиною першою статті 215 ЦК України, для визнання договору недійсним, а посилання ОСОБА_1 щодо недійсності договору купівлі-продажу з підстав відсутності згоди другого з подружжя  на укладення саме цього договору є необґрунтованими та такими,                       що не відповідають дійсності.
Разом із цим, порівнюючи попередній договір та договір купівлі-продажу, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те,                         що розбіжності в остаточній сумі продажу майна не є підставою вважати умови договору неузгодженими та такими, що порушують права                  ОСОБА_1 , який надав нотаріально засвідчену згоду. При цьому невиконання умов договору, якщо такі обставини будуть встановлені,               не є підставою для визнання його недійсним, а мають інші правові наслідки, у зв`язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.
Отже, суд апеляційної інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права     у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі                        № 522/17826/16-ц (провадження № 61-1682св17), на які заявник посилався  у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а висновки суду апеляційної інстанції не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду.
Крім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня                    2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) Велика Палата відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента                 за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду уточнила зазначений висновок та вказала, що «можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою  до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.                               Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції                            у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 травня 2019 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Одеського апеляційного суду від 24 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                      її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     С. Ф. Хопта

                                                                                                                  Є. В. Синельников

                                                                                                                  В. В. Шипович