ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 300/88/21 пров. № А/857/14253/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Глушка І.В., Шавеля Р.М., 
за участю секретаря                    Герман О.В.,
представника апелянта           Івасів О.І.,
представника відповідача      Карнаш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 29 червня 2021 року (ухвалене головуючим – суддею Микитин Н.М. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/88/21 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови,

                                                        ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу № 21-ФС від 17.12.2020.
В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що висновки, викладені в акті від 12.11.2020 № 090388 про використання праці найманих працівників без укладення трудових угод: між ФОП ОСОБА_1 та барменом ОСОБА_2 є необґрунтованими та ґрунтуються на припущенні, оскільки з ОСОБА_2 було укладено цивільно-правовий договір від 01.11.2020, згідно предмету якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи (надати послуги) обов`язки офіціанти обслуговування в строк з 01.11.2020 до 30.11.2020. Факт надання ОСОБА_2 , послуг ФОП ОСОБА_1 саме на підставі цивільно-правового договору підтверджується і офіційною бухгалтерською звітністю про суми нарахованої заробітної плати (доходу) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску до органів доходів і зборів за листопад 2020 рік, з якої вбачається що ФОП ОСОБА_1 виплатила ОСОБА_2 , не заробітну плату, а саме винагороду згідно умов цивільно-правового договору (таблиці 1,5,6 Додатку 4). Крім того, позивач зазначає, що оскаржувану постанову було прийнято на підставі акта фактичної перевірки що суперечить положенням статті 265 Кодексу законів про працю України (далі -КЗпП України), оскільки положеннями даної статті не передбачено, що штрафи можуть бути накладені Держпраці на підставі акта перевірки ДПС. В зв`язку із наведеним позивач вважає, що постанови №16-ФС від 05.11.2020 про накладання штрафу в сумі 50000 грн підлягає скасуванню.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.06.2021 в задоволенні адміністративний позову відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що з системного аналізу умов договору, укладеного між позивачем та фізичною особою ОСОБА_2 , та акту приймання-передачі виконаних робіт вбачається, що робота ОСОБА_2 не є юридично самостійною, а здійснюється у межах господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 в робочий час, згідно режиму, встановленого позивачем, а оскільки, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання робота, збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то, відповідно, робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору.
З огляду на встановлені обставини справи та зазначені правові норми, суд першої інстанції дійшов висновку, що за своїм змістом укладений між ФОП ОСОБА_1 , (замовник) та фізичною особою ОСОБА_2 (виконавець) цивільно-правовий договір від 01.11.2020 має ознаки трудового та не може вважатися цивільно-правовим договорам, відповідно до норм чинного законодавства.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що документи які були складені посадовими особами та на підставі яких проводився габаритно – ваговий контроль не містять ідентифікуючої інформації щодо використання вимірювального та зважувального обладнання, а також, що у корінці зважування відсутня інформація про марку автомобіля та причепа, що проходили зважування та він не підписаний жодним оператором вагового контролю. 
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.
В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що 23.11.2020 року на адресу Управління Держпраці в Івано-Франківській області надійшов лист ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 19.11.2020 року № 3849/9/09-19-07-06-19 про вжиття заходів за результатами фактичної перевірки у ФОП ОСОБА_3 за матеріалами фактичної перевірки (а.с. 52).
Одночасно із зазначеним листом відповідачу направлено копію Акту (довідки) про результати фактичної перевірки від 12.11.2020 року № 090388 та пояснення ОСОБА_2 , яка працює барменом у ФОП ОСОБА_3 .
Згідно вказаного акта 25.09.2019 спеціалістами ГУ ДПС в Івано-Франківській області під час проведення фактичної перевірки кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою АДРЕСА_1 , встановлено порушення законодавства про працю, визначених вимогами статей 21-24 КЗпП України, а саме встановлено, що трудові функції бармена надає фізична особа – ОСОБА_2 , трудова угода між нею та позивачем не укладалася (а.с.53-56).
Відповідно до наданих письмових пояснень ОСОБА_2 зазначила, що працює у кафе-бар « ІНФОРМАЦІЯ_1 », режим її роботи з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв, одержувана заробітна плата складає 4000,00 - 4500,00 грн, а трудові відносини між нею та позивачкою - згідно умов цивільно-правового договору (а.с.57).
Листом від 26.11.2020 року № 05-07/15-10/7531 відповідач повідомив позивача про те, що уповноваженою особою управління Держпраці в Івано-Франківській області отримано для розгляду матеріали фактичної перевірки, під час проведення якої виявлено факт використання праці неоформлених працівників, що є підставою для накладення штрафних санкцій за порушення законодавства про працю відповідно до ч. 2 ст. 265 КЗпП України (а.с.59).
На підставі Акта фактичної перевірки ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 12.11.2020 за № 090388 начальником управління Держпраці в Івано-Франківській області винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 17.12.2020 за № 21-ФС, якою до за порушення вимог статей 21-24 КЗпП України відповідальність за яке передбачено абзацом 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України накладено на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 штраф у розмірі 50000 грн (а.с.12).
Позивач вважаючи оскаржену постанову протиправною, звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (далі - Положення № 96) державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Згідно пп. 6 п. 4 цього Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.
Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Як згадувалось вище, оскаржене рішення відповідачем прийняте на підставі висновків посадових осіб Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, викладених в акті перевірки від 12.11.2020 за № 090388, в якому встановлено порушення законодавства про працю, визначених вимогами статей 21-24 КЗпП України, а саме встановлено, що трудові функції бармена надає фізична особа – ОСОБА_2 , трудова угода між нею та позивачем не укладалася.
Нормами ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною 3 ст. 24 КЗпП України встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частиною 2 ст. 265 КЗпП України визначено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю. 
За змістом частин 3 та 4 т. 265 КЗпП України  штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч.ч. 2-7 ст. 53 Закону регулюється Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 (далі - Порядок № 509).
Так, абзацом 1 п. 2 Порядку № 509 передбачено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту).
Відповідно до абзацом 2 п. 2 Порядку № 509, штрафи можуть бути накладені, в тому числі, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, уході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку (п. 3 Порядку № 509).
Абзац 2 п. 4 Порядку № 509 передбачено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Виходячи з системного аналізу наведених нормативно-правових актів, колегія суддів дійшла висновку, що самостійною підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю є також акт перевірки ДПС, її територіального органу.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо помилковості доводів позивача про відсутність підстав для накладення відповідачем штрафу на підставі акту перевірки Головного управління ДПС в Івано-Франківській області.
Щодо не повідомлення позивача про дату розгляду справи про накладення на нього штрафу то колегія суддів зазначає таке.
Так, відповідно до п. 3 Порядку № 509 справа про накладення штрафу розглядається у 45 - денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів.
Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що для забезпечення виконання пункту 3 Порядку № 509, листом від 26.11.2020 № 05-07/15-10/7531, Управління Держпраці повідомило позивача про те, що уповноваженою посадовою особою Управління Держпраці отримано Акт (довідку) про проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) ФОП ОСОБА_3 від 12.11.2020 № 090388, який складено Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області, згідно якого виявлено факт використання праці неоформлених працівників, що є підставою для накладення штрафних санкцій за порушення законодавства про працю відповідно до ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а також, що справа про накладення штрафу розглядається у 45-ти денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою особою вищезазначених документів (а.с.59).
Зазначене повідомлення позивачем було отримано засобами поштового зв`язку 02.12.2020, що підтверджується трекінгом відстежень сайту «Укрпошта»(а.с.61).
Відтак, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що відповідачем дотримано принцип належного повідомлення особи про розгляд справи про притягнення до адміністративної відповідальності та не позбавлено позивача права надавати відповідні пояснення та докази щодо виявленого правопорушення, оскільки приписами Порядку № 509 не визначено обов`язок відповідача та його посадових осіб інформувати об`єкт інспекційного відвідування про час та дату розгляду згаданої справи, а розгляд такої справи здійснюється на підставі наявних документів, перелік яких визначений абзацами третім - сьомим пункту 2 цього Порядку, тобто без участі об`єкта інспекційного відвідування.
Щодо частини виявлених порушень законодавства про працю, то колегія суддів враховує такі обставини справи і норми законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частина 3 ст. 1 статті Закону України «Про охорону праці» визначає, що працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
За змістом статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Таким чином забороняється допущення без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує трудову функцію, що у сукупності з іншими притаманними ознаками надає їй статусу працівника, а підприємство щодо неї є суб`єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі – ЦК україни). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За приписами ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Підрядник, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.
Аналіз наведених норм, дає підстави для висновку, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
В свою чергу, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулюване - чинним законодавством України.
При співставленні трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17, від 06.03.2019 у справі № 802/2066/16-а, від 13.06.2019 у справі № 815/954/18, від 02.07.2020 у справі № 809/164/17.
Як слідує з матеріалів справи, оскаржувана постанова про накладення штрафу, винесена відповідачем за неналежне оформлення трудових відносин ФОП ОСОБА_3 з фізичною особою ОСОБА_2 .
Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ФОП ОСОБА_3 є: Код КВЕД 56.30 Обслуговування напоями.
01.01.2020 між ФОП ОСОБА_3 (замовник) та фізичною особою ОСОБА_2 (виконавець) укладено цивільно-правовий договір, за умовами якого замовник доручив, а виконавець взяв на себе зобов`язання в строк з 01.11.2020 до 30.11.2020 виконати роботи (надати послуги) офіціанта і виконувати роботи щодо обслуговування. За виконану роботу замовник сплачує виконавцеві винагороду, згідно акта виконаних робіт - 4500 грн (п. 2.1) (а.с.10).
Згідно пункту 1.1 договору предметом цивільно-правового договору від 01.01.2020 є трудова функція, яка фактично передбачає виконання робіт за посадою (професіями) «офіціант», код 5123 згідно з Класифікатором професій ДК 003:2010, а відтак фактично присутні трудові відносини, передбачені 24 та 130 статтями КЗпП України та Класифікатором професій ДК 003:2010.
Крім цього, суд першої інстанції вірно зазначив, що у наведеному вище цивільно-правовому договорі не зазначено, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, а процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату, що притаманно саме трудовим правовідносинам.
Тобто, предметом зазначеного договору є процес здійснення трудових функцій, а не кінцевий результат праці. В той час, як для цивільно-правових договорів характерним було б зворотнє.
На виконання вказаного договору складено акт приймання-передачі виконаних робіт між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , відповідно до якого зазначено, що станом на 30.11.2020 фактично виконані наступні роботи: 05.11.2020 з 12.00 год по 22.00 год обслуговування поминок; 06.11. 2020 з 13.00 год по 17.00 год. обслуговування дня народження; 09.11.2020 з 10.00 год. по 16 00 год. обслуговування комплексних обідів та здійснення продажу товарів; 12.11.2020 з 16.00 год по 21.00 год. обслуговування бенкету (ювілею); 16.11.2020 з 10.00 год. по 16.00 год. обслуговування комплексних обідів та здійснення продажу товарів; 20.11.2020 з 12.00 по 18.00 год. обслуговування бенкету (ювілею); 30.11.2020 з 11 .00 год. по 17.00 год. обслуговування комплексних обідів та продаж товарів.
Відтак, з аналізу умов договору, укладеного між позивачем та фізичною особою ОСОБА_2 , та акту приймання-передачі виконаних робіт вбачається, що робота ОСОБА_2 не є юридично самостійною, а здійснюється у межах господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 в робочий час, згідно режиму, встановленого позивачем, а оскільки, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання робота, збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то, відповідно, робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору.
З огляду на встановлене вище колегія суддів вважає доведеним порушення позивачем вимог статей 21-24 КЗпП України, відповідальність за яке передбачено абзацом 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України
Щодо доводів позивача про відсутність підпису на поясненнях працівника ОСОБА_2 , то судом першої інстанції спростовані, оскільки позивач наведеними у позові доводами та долученими документами підтвердив зафіксовані в акті перевірки та письмових поясненнях ОСОБА_2 обставини щодо роботи останньої за цивільно-правовим договором у позивача в листопаді 2020 року. При цьому, вказана обставина не може бути єдиною та самостійною підставою до скасування постанови про накладення штрафу.
Щодо порушення строків розгляду справи судом першої інстанції то колегія суддів вважає, що такі не можуть бути єдиною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволенні позову, оскільки порушення таких строків не призвело до неправильного вирішення спору по суті.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 29 червня 2021 року у справі № 300/88/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року