ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року	Львів	Справа № 460/274/21 пров. № А/857/9294/21	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                      Святецького В.В.          
суддів                                                                           Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року в справі №460/274/21 (головуюча суддя Друзенко Н.В., м. Рівне) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якому просила: а) визнати протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні позивачу пенсії у відповідності до вимог статті 55 Закону України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” зі зниженням пенсійного віку;
б) зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію у відповідності до вимог статті 55 Закону України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” зі зниженням пенсійного віку на 6 років, з дня подання заяви про призначення пенсії, тобто з 07 жовтня 2020 року.
          Рішенням від 10 лютого 2021 року Рівненський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю.
Визнав протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку за статтею 55 Закону України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, викладену у листі від 29.12.2020 №9680-9534/М-02/8-1700/20.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 02.10.2020 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років відповідно до статті 55 Закону України ,,Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Стягнув на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що документи, долучені позивачем до заяви, не підтверджують факт постійного проживання чи роботи упродовж 3-х років та території гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993, а тому підстав для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку  на умовах статті 55 Закону України ,,Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з урахуванням поданих позивачем документів немає. 
З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи відповідача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права.
На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 30.03.1993 (а.с.17).
Позивач 07.10.2020 звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”. 
Листом від 04.11.2020 №1700-9301-8/34449 відповідач повідомив позивачу про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують факт постійного проживання або постійної роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років та відсутністю страхового стажу 21 рік (а.с.30-33).
ОСОБА_1 02.12.2020 повторно звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та додала додаткові документи на підтвердження факту постійного проживання або постійної роботи в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років та документи на підтвердження придбання необхідного страхового стажу (а.с.42-43).
Листом від 29.12.2020 №9680-9534/М-02/8-1700/20 відповідач повідомив позивачу про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку. Згідно з документами, долученими до заяви про призначення пенсії, підтверджено періоди проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення з 01.10.1986 по 16.02.1990, з 15.05.1991 по 15.12.1991 та з 15.09.1993 по 15.12.1993 (тобто 4 роки 2 місяці 15 днів). Водночас до заяви від 02.12.2020 позивачем долучено довідку Вирівської сільської ради Сарненського району від 24.11.2020 №2541, згідно з якою з 01.08.1985 по 01.10.1986 позивач проживала без реєстрації в селі Дубняки Сарненського району (3 категорія). Відповідач вказує, що відомості про підставу видачі такої довідки відсутні, тобто довідка від 24.11.2020 №2541 не підтверджена первинними документами (погосподарськими книгами за вказаний період проживання). Отже, факт постійного проживання позивача у період з 26.04.1986 (з моменту аварії на Чорнобильській АЕС) по 01.10.1986 документально не підтверджено. Враховуючи зазначене, права на початкову величину зниження пенсійного віку позивач не має, оскільки документально не підтверджено факт її постійного проживання або роботи в зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на Чорнобильській АЕС по 31.07.1986. Таким чином, подані позивачем документи для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на 6 років на умовах статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” відсутні, оскільки не виконується вимога щодо тривалості проживання чи роботи у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 12 років. Водночас, враховуючи наявність документально підтверджених періодів проживання (роботи) позивача у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 4 років 2 місяців 15 днів, право на призначення пенсії за віком на умовах статті 55 Закону України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (у разі відсутності змін в законодавстві) вона набудете після досягнення віку 58 років та за наявності страхового стажу 29 років (31 рік (необхідний страховий стаж при призначенні пенсії за віком у період з 01.01.2024 по 31.12.2024) - (мінус) 2 роки (зменшення загального пенсійного віку та відповідного страхового стажу) = 29 років) (а.с.44-48).
Не погодившись з відмовою відповідача у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що позивач підтвердила належними доказами необхідний період проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, має право на пільги, встановлені Законом України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (категорія 3), а тому відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у призначенні пенсії зі заниженням пенсійного віку є необґрунтованою.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені  ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 9 Закону України ,,Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.03.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV), який набрав чинності 01.01.2004, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону №1058-ІV.
Водночас основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 №796-XII (далі - Закон №796-ХІІ).
Згідно із статтею 49 Закону №796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Відповідно до статті 15 Закону України ,,Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-XII умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом №796-XII або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.
Статтею 55 Закону №796-XII визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
Так, абзацом 5 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання або роботи, але не більше 6 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Частиною третьою статті 55 Закону №796-XII прямо передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України ,,Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” і цього Закону.
Згідно з пунктом 13 розділу XV ,,Прикінцеві положення” Закону №1058-ІV, у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до законів України ,,Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” та цього Закону, призначається одна пенсія за її вибором. Порядок фінансування цих пенсій встановлюється відповідними законами.
Системний аналіз вказаних правових норм вказує на те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться, у разі вибору цих осіб, згідно з нормами Закону України ,,Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” і з урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом №796-XII. 
Як правильно вказав суд першої інстанції, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.
Відповідно до частини другої статті 55 Закону №796-XII, пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.
Таким чином, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993 протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років.
З матеріалів справи судами встановлено, що спір між позивачем і відповідачем у даній справі виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання чи роботи ОСОБА_1 у зоні гарантованого добровільного відселення та відповідно її права користуватися пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Так, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чудель Сарненського району Рівненської області, що підтверджується паспортом громадянина України НОМЕР_2 , виданим 17.03.1997 Сарненським РВ УМВС України в Рівненській області (а.с.12-14).
Згідно з довідкою Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області №2274 від 05.10.2020 ОСОБА_2 постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 , яке знаходиться на території Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області з 01.10.1986 по 16.02.1990. Даний населений пункт відноситься до 3 зони радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Вказана довідка видана на підставі архівів 1986-1990 років, а саме: погосподарської книги №9, особовий рахунок № НОМЕР_3 та погосподарської книги №13, особовий рахунок № НОМЕР_4 (а.с.27).
Згідно з довідкою Вирівської сільської ради Сарненського району Рівненської області №2541 від 24.11.2020 ОСОБА_1 проживала без реєстрації з 01.08.1985 по 01.10.1986 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.36).
Даний населений пункт відноситься до 3 зони радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Суд першої інстанції належним чином дослідив вказані вище докази та дійшов обґрунтованого висновку, що період проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 становить більше трьох років, що є необхідною умовою для підтвердження права на додаткове зменшення пенсійного віку, передбаченого положеннями статтею 55 Закону №796-ХІІ.
При цьому, колегія суддів погоджується з безпідставністю покликання відповідача (апелянта) на те, що факт постійного проживання позивача у період з 26.04.1986 (з моменту аварії на Чорнобильській АЕС) по 01.10.1986 документально не підтверджено з мотивів відсутності відомостей про підставу видачі довідки від 24.11.2020 №2541 (не підтверджена первинними документами), оскільки така довідка видана належним суб`єктом владних повноважень, оформлена належним чином та містить всю необхідну інформацію, що стосується встановлення відповідного факту. Відтак, така є належним та допустимим доказом постійного проживання позивача у відповідний період у зоні гарантованого добровільного відселення. 
Крім того, на підставі аналізу норм статтей 14, 15 Закону №796-ХІІ, які визначають категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, а також порядок підтвердження такого статусу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення ,,Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС” або ,,Потерпілий від Чорнобильської катастрофи”.    
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постановах від 21 листопада 2006 року у справі № 21-1048во06, від 04 вересня 2015 року у справі № 690/23/15-а, Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 344/9789/17, від 24 жовтня 2019 року у справі № 152/651/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 464/4150/17, від 27 квітня 2020 року у справі № 212/5780/16-а, від 18 червня 2020 року у справі №591/4104/16-а та від 02 березня 2021 року у справі №345/1831/17, і враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Оскільки  позивач має посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 3) серія НОМЕР_1 , що надає їй право користуватися пільгами, визначеними Законом №796-ХІІ, в тому числі,   на зниження пенсійного віку при призначенні пенсії за віком.
Таким чином, позивач має початкову величину зниження пенсійного віку в 3 роки, оскільки встановлено її постійне проживання (роботу) у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31 липня 1986 року.
Щодо іншого періоду проживання чи роботи на території гарантованого добровільного відселення, з матеріалів справи, зокрема, листа відповідача вбачається, що пенсійний орган вважає підтвердженими періоди проживання  (роботи) позивача на території гарантованого добровільного відселення з 01.10.1986 по 16.02.1990, з 15.05.1991 по 15.12.1991 та з 15.09.1993 по 15.12.1993 (тобто 4 роки 2 місяці 15 днів).
Проте згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_5 , заповненої 15.10.1987, позивач працювала з 15.10.1987 по 22.07.1996, в Тинненському споживчому товаристві Сарненського району - зона гарантованого добровільного відселення.
Позивач перебувала у відпустках по догляду за дітьми: з 22.10.1988 по 13.08.1989; з 31.08.1989 по 13.02.1990; з 01.01.1990 по 13.08.1991; з 20.05.1991 по 27.02.1994.
Відповідачем частково враховано на підтвердження проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення період перебування ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною, а саме періоди з 22.10.1988 по 13.08.1989 та з 31.08.1989 по 13.02.1990. Тобто частково відповідачем враховано період роботи в Тинненському споживчому товаристві Сарненського району.
Періоди перебування позивача у відпустках по догляду за дітьми з 01.01.1990 по 13.08.1991 та з 20.05.1991 по 27.02.1994 не враховані на підтвердження проживання (роботи) на території гарантованого добровільного відселення, оскільки відсутнє документальне підтвердження проживання ОСОБА_1 у такій зоні під час перебування у відсутці. 
Однак, як правильно вказав суд першої інстанції, ОСОБА_1 перебувала у відпустках по догляду за дітьми по 27.02.1994, а звільнена з Тинненського споживчого товариства Сарненського району 22.07.1996, тобто період з 28.02.1994 по 22.07.1996 слід враховувати при обрахунку періоду проживання (роботи) позивача на території гарантованого добровільного відселення.
З огляду на викладені обставини та дослідженні судами докази на їх підтвердження, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що період проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, без врахування початкової величини, складає більше шести років.
Таким чином,  згідно з частиною другою статті 55 Закону України ,,Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” ОСОБА_1 має право на зменшення пенсійного віку на 6 років. 
За таких обставин, враховуючи положення Закону №796-XII та Закону №1058-ІV позивач набула право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку на 6 років. 
Встановлені обставини справи в їх сукупності свідчать про наявність у позивача необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та, в свою чергу, права на користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача порушеного права, яке підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною відмови відповідача призначити позивачу пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України ,,Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” на 6 років.
За змістом ч.1 ст. 55  Закону №796-ХІІ  особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого  статтею 26  Закону України ,,Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. 
З огляду на викладені правові норми колегія суддів відхиляє покликання апелянта на відсутність у позивача необхідного страхового стажу 21 рік, оскільки для призначення пенсії на умовах ст. 55 Закону №796-ХІІ достатнім є 15 років страхового стажу. 
Оскільки позивач досягнула 54-річного віку 02.10.2020, з відповідною заявою про призначення пенсії за віком звернулася до відповідача 07.10.2020, з врахуванням положень статті 45 Закону №1058-IV, суд першої інстанції обрав належний спосіб захисту порушених прав позивача, зобов`язавши пенсійний орган призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 02.10.2020.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства  (КАС)    України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.    Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.        
Керуючись статтями  243,  308,  311,  315,  316,  321,  322,  329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2021 року в справі №460/274/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в  статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Н. В. Ільчишин  	
Повне судове рішення складено 12.10.2021.