ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/10208/21 Справа № 182/7141/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.
сторони:
позивач:   ОСОБА_1 
відповідач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2021 року, яке постановлено суддею Рибаковою В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять,-
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2020 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк»), треті особи – Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Нікопольській міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно – Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування позову зазначено, що 13 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був вчинений виконавчий напис, реєстровий № 5541 щодо звернення стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 31 березня 2008 року, укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк». Боржником ОСОБА_1 допущено прострочення платежів, стягнення заборгованості проводиться за період з 31 березня 2008 року по 30 квітня 2017 року та сума заборгованості складає 122 781,59 грн. у тому числі: заборгованість за тілом кредиту – 9 709,59 грн.; заборгованість за відсотками 101 656,62 грн.; заборгованість за пенею та комісією – 5 092,45 грн.; штраф (фіксована частина) – 500 грн.; штраф (відсоток від суми заборгованості) – 5 822,93 грн. За вчинення виконавчого напису зі стягувача стягнуто 3000 грн., які підлягають стягненню з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню – 125 281,59 грн.
Позивач ОСОБА_1 зазначає, що про вчинення зазначеного виконавчого напису він дізнався лише у серпні 2019 року під час оформлення права власності на земельну ділянку, як учасника АТО, де йому повідомили про накладення арешту на все майно. У листопаді 2020 року позивач особисто звернувся до приватного нотаріуса з вимогою надати копії документів, які стали підставою вчинення виконавчого напису № 5541 від 13 червня 2017 року та 24 листопада 2020 року він отримав копії документів виконавчого напису. 
Вважає, що зазначений виконавчий напис нотаріуса є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений з порушенням вимог чинного законодавства України, так як згідно розрахунку, наданого відповідачем для здійснення виконавчого напису, стягнення пені і штрафу проводиться з 2009 року. ОСОБА_1 було отримано 31 березня 2008 року кредитну картку, строк дії якої закінчився через три року. На момент вчинення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округ Бондар І.М. виконавчого напису № 5541 від 13 червня 2017 року, заборгованість за кредитним договором б/н від 31 березня 2008 року не була безспірною, а стягувач не надав жодного належного доказу такої безспірності. Тому позивач, вважає, що право вимоги у відповідача за заявою про надання банківського продукту б/н від 31 березня 2008 року наступає з 28 жовтня 2008 року, з моменту першого прострочення і закінчується у жовтні 2011 року. Тому виконавчий напис № 5541 від 31 березня 2008 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за межами трирічного терміну, передбаченого ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а тому має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Нарахування заборгованості за відсотками за період з 31 березня 2008 року по 30 квітня 2017 року здійснено також в порушення приписів ЦК України, які встановлюють строки позовної давності щодо вимог про стягнення основної суми заборгованості, відсотків та штрафів.
Враховуючи вищевикладене, позивач вважає що є достатні правові підстави вважати виконавчий напис, вчинений 13 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. реєстровий № 5541 щодо стягнення заборгованості за заявою про надання банківського продукту від 31 березня 2008 року, вчиненим з порушенням вимог законодавства. У зв`язку з цим, просив суд визнати виконавчий напис від 13 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 5541, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано виконавчий напис від 13 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 5541, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., щодо стягнення з   ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 122 281,59 грн., а також витрат, пов`язаних із вчинення виконавчого напису в сумі 3 000 грн. таким, що не підлягає виконанню.    
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь   ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині стягнення з них на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.
Зауважує на тому, що позивачем у справі заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3 000 гривень, що не узгоджується з критерієм розумності розміру таких витрат та співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивача зазначає про те, що рішенням суду першої інстанції не стягувалися судові витрати на правничу допомогу на користь позивача, тому просила суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ КБ «ПриватБанк» - Бродька А.П., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача Яремчук Л.В., в режимі відеоконференції, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, відзиву представника позивача на апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, тому, відповіднодо ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підглядає перегляду судом апеляційної інстанції.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої  статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року   у справі №390/1133/19.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2021 року визнано виконавчий напис від 13 червня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 5541, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., щодо стягнення з   ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в сумі 122 281,59 грн., а також витрат, пов`язаних із вчинення виконавчого напису в сумі 3000 грн. таким, що не підлягає виконанню та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь   ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн. 
При цьому, судом першої інстанції не вирішувалось питання про стягнення з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу та матеріали справи не містять відомостей щодо звернення позивача з такими вимогами.
У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем у справі заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3 000 гривень, що не узгоджується з критерієм розумності розміру таких витрат та співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт колегія суддів не бере до уваги. 
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування ухвали суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваній ухвалі висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для її скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 грудня 2021 року.

Головуючий:

Судді: