Постанова
Іменем України                                     
 
13 жовтня 2021 року                                                                            
м. Київ
 
справа № 757/54290/18-ц
провадження № 61-145 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Клян Анастасія Федорівна,
відповідачі: Міністерство охорони здоров`я України, Національний медичний університет імені О. О. Богомольця,
треті особи:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року 
у складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду 
від 01 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України), Національного медичного університету імені О. О. Богомольця (далі - 
НМУ ім. О. О. Богомольця) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку 
за час вимушеного прогулу й відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 16 червня 2014 року вона уклала з МОЗ України контракт № 791, на підставі якого її призначено 
на посаду ректора НМУ ім. О. О. Богомольця. 
Наказом МОЗ України від 30 березня 2018 року № 14-о її було звільнено 
з посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця на підставі пункту 8 
частини першої статті 36 КЗпП України за невиконання умов контракту.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 вересня 
2018 року у справі № 757/18790/18-ц, залишеним без змін після апеляційного та касаційного перегляду справи, її позов до МОЗ України, третя особа - НМУ ім. О. О. Богомольця, про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди задоволено частково.Визнано незаконним і скасовано вищевказаний наказ МОЗ України, її поновлено на посаді ректора 
НМУ ім. О. О. Богомольця з 17 квітня 2018 року. Стягнуто з МОЗ України 
на її користь 1 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні інших 
позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення 
у частині її поновлення на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
Наказом МОЗ України від 01 жовтня 2018 року № 48-о її було знову звільнено з посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця на підставі пункту 8 
частини першої статті 36 КЗпП України за невиконання умов контракту (підстави, передбачені контрактом).
Вважала своє звільнення незаконним, оскільки будь-яких порушень умов контракту, про які зазначено в наказі про звільнення, вона не допускала, свої трудові обов`язки виконувала чесно і сумлінно. При цьому її звільнено 
з порушенням процедури, встановленої Законом України «Про вищу освіту».
Посилалася на наявність правових підстав для визнання наказу про звільнення незаконним і, як наслідок, поновлення її на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Крім того, такими неправомірними діями МОЗ України їй було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, яких вона зазнала, та яку оцінила у розмірі 10 000,00 грн.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконним                    і скасувати наказ МОЗ України від 01 жовтня 2018 року № 48-о 
«Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити її на посаді ректора НМУ 
ім. О. О. Богомольця; стягнути з НМУ ім. О. О. Богомольця середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 жовтня 2018 року по день ухвалення судом рішення та з МОЗ України 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 
2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року, відкрито провадження в указаній справі. 
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою НМУ ім. О. О. Богомольця на вищевказані судові рішення (провадження № 61-5160ск19).
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 
2018 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову. Заборонено МОЗ України оголошувати конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця. Заборонено МОЗ України вчиняти будь-які дії, спрямовані на проведення конкурсу на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця. Заборонено МОЗУкраїни проводити конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця. 
Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу НМУ ім. О. О. Богомольця, до якої приєдналося 
МОЗ України, задоволено. Вищевказану ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року скасовано. Постановлено ухвалу нового змісту, якою у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 
про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 
2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ МОЗ України від 01 жовтня 2018 року № 48-о 
«Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольцяз 02 жовтня 2018 року.  Стягнуто 
з НМУ ім. О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток 
за час вимушеного прогулу з 02 жовтня 2018 року по 12 листопада 2019 року у розмірі 278 511,87 грн. Стягнуто з МОЗ України на користь ОСОБА_1 1 000,00 грн моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення 
ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 було звільнено 01 жовтня 2018 року з порушенням процедури, встановленої Законом України «Про вищу освіту», оскільки відсутні докази звернення конференції трудового колективу НМУ ім. О. О. Богомольця до МОЗ України про дострокове розірвання контракту з керівником вищого навчального закладу, що передбачено статтями 15, 39 указаного Закону.
Крім того, відповідачі у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України 
не надали належних і допустимих доказів на підтвердження порушення позивачем умов контракту, про які було зазначено в оскаржуваному наказі про її звільнення. Службові записки, зазначені як підстава видачі оскаржуваного наказу, не підтверджують порушення позивачем умов контракту.
При цьому ОСОБА_1 було звільнено 01 жовтня 2018 року 
(наказ № 48-о), тобто у той самий день, коли і поновлено на роботі 
(наказ № 47-о), а незаконність її звільнення з підстав, визначених пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом), встановлено судовими рішеннями у справі № 757/18790/18-ц. 
Судом першої інстанції враховано постанову Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 757/18790/18-ц (провадження № 61-49127св18), якою залишено без змін судові рішення судів попередніх інстанцій у цій справі про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до МОЗ України, третя особа - НМУ ім. О. О. Богомольця, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й відшкодування моральної шкоди (наказ МОЗ України від 30 березня 2018 року № 14-о).
Крім того, враховано судову практику Великої Палати Верховного Суду 
у подібних справах.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу судом першої інстанції визначено з урахуванням положень статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 08 лютого 1995 року № 100. 
При визначенні розміру моральної шкоди районний суд урахував положення статті 23 ЦК України, статті 237-1 КЗпП України, роз`яснення, викладені 
у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 
1995 року № 3 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», встановлені фактичні обставини справи 
та виходив із засад розумності й справедливості. 
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою НМУ 
ім. О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року прийнято заяву МОЗ України про приєднання до апеляційної скарги НМУ 
ім. О. О. Богомольця на рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року.
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 
2020 року задоволено клопотання НМУ ім. О. О. Богомольця про залучення до участі у справі третіх осіб. Залучено до участі у справі третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Постановою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року апеляційну скаргу НМУ ім. О. О. Богомольця залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 
2019 рокузалишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що на виконання рішення суду у справі № 757/18790/18-ц 
     ОСОБА_1 01 жовтня 2018 року поновлено на посаді ректора НМУ 
ім. О. О. Богомольця на підставі наказу МОЗ України № 47-о і того самого дня її незаконно звільнено з посади, оскільки службові записки, зазначені як підстава видачі оскаржуваного наказу про звільнення, не містять посилань та не підтверджують порушення позивачем умов контракту. 
Звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства 
та Закону України «Про вищу освіту», а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поновлення позивача на роботі на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
Також суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з НМУ ім. О. О. Богомольця на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу 
у розмірі 278 511,87 грн (з урахуванням заробітної плати, отриманої 
за період з 11 січня 2019 року по 18 січня 2019 року) та з МОЗ України 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що звільнена на підставі наказу МОЗ України від 01 жовтня 2018 року № 48-о з посади ректора НМУ ім. О.О. Богомольця    ОСОБА_1 була поновлена згідно з наказом МОЗ України від 08 січня 2019 року № 1-о та в подальшому звільнена з посади на підставі іншого наказу МОЗ України, а на момент прийняття оскаржуваного рішення у суді першої інстанції перебували справи між тими самими сторонами про той самий предмет, оскільки наказ від 01 жовтня 2018 року № 48-о відповідачем не скасовувався і предметом даного позову було визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення від 01 жовтня 2018 року 
№ 48-о та поновлення на роботі.
Інші справи, які перебували у провадженні суду першої інстанції, 
не стосуються оскаржуваного у даній справі наказу, а доведеність 
та підставність інших позовних вимог, зокрема у справах № 757/6362/19-ц та № 757/20293/19-ц, має перевірятися під час розгляду зазначених справ.
Крім того, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, 
що, приймаючи рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не врахував, що предметом розгляду справи № 757/6362/19-ц є позовні вимоги ОСОБА_1 
про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 
з 09 січня 2019 року по день ухвалення судового рішення, а предметом розгляду справи № 757/20293/19-ц є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 січня 2019 року по день ухвалення судового рішення, оскільки у даному спорі позивач просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку зі звільненням 
за наказом від 01 жовтня 2018 року № 48-о і на момент його вирішення 
не було судових рішень, які б набрали чинності, про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
за цей самий період.
Апеляційний суд відхилив посилання на протокол № 1 засідання конференції трудового колективу НМУ ім. О. О. Богомольця від 25 січня 
2019 року щодо відкликання з посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця ОСОБА_1 , так як на момент звільнення позивача із займаної посади 
(01 жовтня 2018 року) відповідного рішення трудового колективу не було.
Також не прийнято додані третьою особою до пояснень копії документів, 
які не були предметом дослідження у суді першої інстанції (стаття 367 
ЦПК України).
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, яка надійшла у січні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, НМУ ім. О. О. Богомольця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій заявник посилається на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. Крім цього, судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року касаційну скаргу 
НМУ ім. О. О. Богомольця залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, а саме: запропоновано заявнику сплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати суду документ, що підтверджує його сплату. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено                 про наслідки її невиконання.
На виконання вимог зазначеної вище ухвали Верховного Суду від 25 січня 
2021 року   НМУ ім. О. О . Богомольця надіслав докази, що підтверджують сплату судового збору за подання касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу 
№ 757/54290/18-ц із Печерського районного суду міста Києва. 
Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих 
до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу 
та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2021 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Клян А. Ф., про розгляд справи                  в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. Справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
за наявними у ній матеріалами. 
Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року відмовлено 
у задоволенні заяв суддів Луспеника Д. Д., Гулька Б. І. про самовідвід 
від участі у цій справі.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга НМУ ім. О. О. Богомольця мотивована тим, що наявні підстави для звільнення ОСОБА_1 із посади ректора 
НМУ ім. О. О. Богомольця на підставі пункту 8 частини першої статті 36 
КЗпП України за невиконання умов контракту, а суди попередніх інстанцій 
в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду. 
Вказує, що наказом МОЗ України від 26 грудня 2018 року № 83-о 
«Про виконання судового рішення» (ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2018 року у справі № 826/14303/18) було зупинено дію наказу від 01 жовтня 2018 року № 48-о «Про звільнення ОСОБА_1 ». Зупинення дії оскаржуваного наказу фактично поновлює трудові відносини між сторонами, що також було зроблено наказом 
МОЗ України від 08 січня 2019 року № 1-о, тому предмет позову у даній справі відсутній.
Крім того, на момент укладення трудового контракту з ОСОБА_1 діяла інша редакція Закону України «Про вищу освіту». Із набуттям чинності нової редакції вказаного Закону, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, відповідні зміни до контракту сторонами не вносилися, 
а тому МОЗ України при звільненні позивача могло керуватися положеннями саме контракту, які не вимагали попереднього рішення вищого органу громадського самоврядування для розірвання контракту 
з ректором.
Вважає, що суди попередніх інстанцій не мотивували в оскаржуваних судових рішеннях відхилення аргументів відповідачів. При цьому апеляційний суд залучив до участі у справі третіх осіб, які не брали участі 
у розгляді справи у суді першої інстанції, однак не врахував надані ними докази та пояснення. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У липні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного 
Суду надійшов відзив на касаційну скаргу НМУ ім. О. О. Богомольця 
від представника ОСОБА_1 - адвоката Клян А. Ф., в якому вказується, 
що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Зазначено, що посилання заявника касаційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду безпідставні, оскільки у наведених справах інші фактичні обставини. При цьому незаконність звільнення позивача 
на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України встановлено Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі 
№ 757/18790/18-ц (провадження № 61-49127св18). 
Крім того, на момент подання цього відзиву МОЗ України чотири рази звільняв позивача за невиконання тих самих пунктів контракту: наказ 
від 30 березня 2018 року № 14-о, наказ від 01 жовтня 2018 року № 48-о, наказ від 08 січня 2019 року № 1-о, наказ від 18 січня 2019 року № 4-о, кожен із яких оскаржено в судовому порядку: справа № 757/18790/18-ц, справа 
№ 757/54290/18-ц, справа № 757/6362/19-ц, справа № 757/20293/19-ц.
Суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального 
права і належним чином дослідили наявні у матеріалах справи докази.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга  НМУ ім. О. О . Богомольця задоволенню не підлягає.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
16 червня 2014 року ОСОБА_1 уклала з МОЗ України контракт № 791                  на підставі якого її призначено на посаду ректора НМУ ім. О. О. Богомольця. Строк дії контракту з 16 червня 2014 року по 16 червня 2021 року 
(а. с. 42-46, т. 1). 
Наказом МОЗ України від 30 березня 2018 року № 14-о ОСОБА_1 звільнено з посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України за невиконання умов контракту (підпунктів 2.1.8, 2.1.13 пункту 2.1, пунктів 3.12, 3.15, 3.17, 3.22, 3.31, 
3.35, 3.37) (а. с. 68, т. 1).
Рішенням Печерського районного суду міста Києва 20 вересня 2018 року 
у справі № 757/18790/18-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2018 року, визнано незаконним 
та скасовано наказ МОЗ України від 30 березня 2018 року № 14-о, поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця (а. с. 71-74, 
238а-239а, т. 1).
Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 
№ 757/18790/18-ц (провадження № 61-49127св18) вищевказані судові рішення залишено без змін.
Наказом МОЗ України від 01 жовтня 2018 № 47-о ОСОБА_1 поновлено на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця (а. с. 219, т. 1).
Наказом МОЗ України від 01 жовтня 2018 № 48-о, тобто у той самий день, ОСОБА_1 звільнено з посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця 
за невиконання умов контракту (пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36, 3.37), відповідно до підпунктів 6.2.3 пункту 6.2, підпунктів 6.3.2, 6.3.4, 6.3.5, 6.3.9 пункту 6.3 контракту від 16 червня 2014 року № 791, підпункту 3 пункту 1 Розділу ІІІ Статуту НМУ ім. О. О. Богомольця, затвердженого наказом 
МОЗ України від 27 липня 2016 № 771, достроково розірвавши контракт 
від 16 червня 2014 року № 791 (пункт 8 частини першої статті 36 
КЗпП України) (а. с. 35-36, т. 1).
Підставою для винесення цього наказустали службова записка заступника МОЗ України Лінчевського О. В. від 01 жовтня 2018 року та службова записка начальника Управління аудиту та аналітики Мельниченко Л. А. 
від 01 жовтня 2018 року № 13-14/35.
Згідно з службовою запискою заступника МОЗ України Лінчевського О. В. від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 грубо порушено законодавство 
у частині самочинного зайняття посади ректора та видання розпорядчих документів до винесення відповідного рішення органу управління 
(а. с. 40, т. 1).
Відповідно до службової записки начальника Управління аудиту                             та аналітики Мельниченко Л. А. від 01 жовтня 2018 року № 13-14/35 станом на 19 вересня 2018 року залишаються невиконаними наступні пункти вимог Держфінінспекції: 6, 13, 14, 15, 20, 21, 23, 25, 26, 27, 28, 30. У вказаній службовій записці міститься посилання на лист Державної аудиторської служби України від 19 вересня 2018 року № 04-14/989-2018 (а. с. 41, т. 1).
З листа Державної аудиторської служби України від 19 вересня 2018 року              № 04-14/989-2018 встановлено, що вимогу Державної фінансової інспекції України про усунення виявлених порушень від 06 квітня 2016 року 
№ 04-14/435 НМУ ім. О. О. Богомольця виконано частково, пункти 6, 13, 14, 15, 20, 21, 23, 25, 26, 27, 28, 30 вказаної вимоги залишаються невиконаними. Ревізія проводилася у НМУ ім. О.О. Богомольця за період з 01 жовтня                2012 року по 01 грудня 2015 року (а. с. 225-227, т. 1).
Наказом МОЗ України від 08 січня 2019 року № 1-о ОСОБА_1 поновлено на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця з 26 грудня 2018 року. 
Цим самим наказом її звільнено за невиконання пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36, 3.37 контракту та прогул з 27 грудня 2018 року по 08 січня 2019 року 
(а. с. 236, т. 1, контрольне провадження).
Наказом МОЗ України від 18 січня 2019 року № 4-о визнано таким, 
що втратив чинність, наказ МОЗ України від 08 січня 2019 № 1-о 
та звільнено позивача з посади ректора НМУ з 18 січня 2019 року 
за невиконання умов контракту (пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36, 3.37) 
(а. с. 237, т. 1, контрольне провадження).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                               і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно зі статтею 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки 
і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, 
в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності 
та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей 
і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, 
так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.
Пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, 
що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені                                в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у справі № 452/970/17 (провадження 
№ 14-157цс19) дійшла висновку про те, що звільнення працівника 
на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України 
з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних 
і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.
У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі 
№ 6-33цс14 зроблено висновок, за яким звільнення працівника з підстав, 
не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності 
з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 
КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про вищу освіту» управління у сфері вищої освіти у межах своїх повноважень здійснюється, зокрема, галузевими державними органами, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти.
Відповідно до пункту 4 розділу І статуту НМУ ім. О. О. Богомольця університет знаходиться в управлінні МОЗ України.
Державні органи, до сфери управління яких належать заклади вищої освіти, зокрема, безпосередньо або через уповноважений ними орган реалізують права та обов`язки засновника, передбачені цим та іншими законами України, стосовно закладів вищої освіти, що належать до сфери їх управління (частина друга статті 13 Закону України «Про вищу освіту»).
Засновник закладу вищої освіти або уповноважений ним орган за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу вищої освіти достроково розриває контракт із керівником закладу вищої освіти 
з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту закладу вищої освіти та умов контракту (частина друга статті 15 Закону України «Про вищу освіту»).
Згідно з підпунктом 7 пункту 1 розділу ІІІ статуту НМУ ім. О. О. Богомольця МОЗ України за поданням вищого колегіального органу громадського самоврядування університету достроково розриває контракт з ректором університету з підстав, визначених законодавством про працю чи за порушення цього статуту та умов контракту.
Частиною першою статті 39 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що вищим колегіальним органом громадського самоврядування закладу вищої освіти є загальні збори (конференція) трудового колективу, включаючи виборних представників з числа студентів (курсантів).
Згідно з пунктом 1 розділу VІ статуту НМУ ім. О. О. Богомольця вищим колегіальним органом громадського самоврядування університету 
є конференція трудового колективу, включаючи виборних представників 
з числа студентів.
Діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах, зокрема: автономії та самоврядування; розмежування прав, повноважень 
і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів (частина перша статті 32 Закону України «Про вищу освіту»).
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що автономія закладу вищої освіти - самостійність, незалежність і відповідальність закладу вищої освіти у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом.
Права закладу вищої освіти, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами (частина третя статті 2 Закону України «Про вищу освіту»).
Конференція трудового колективу НМУ ім. О. О. Богомольця з поданням щодо дострокового розірвання контракту із ОСОБА_1 до МОЗ України не зверталася.
Доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними, суди надали цим доводам належну правову оцінку та правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин. 
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, 
що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.
Наказом МОЗ України від 01 жовтня 2018 року № 48-о  ОСОБА_1  звільнено з посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця за невиконання умов контракту (пунктів 3.12, 3.15, 3.31, 3.36, 3.37) відповідно до підпунктів 6.2.3 пункту 6.2, підпунктів 6.3.2, 6.3.4, 6.3.5, 6.3.9 пункту 6.3 контракту 
від 16 червня 2014 року № 791, підпункту 3 пункту 1 Розділу ІІІ Статуту 
НМУ ім. О. О. Богомольця, затвердженого наказом МОЗ України 
від 27 липня 2016 року № 771, достроково розірвавши контракт 
від 16 червня 2014 року № 791 (пункт 8 частини першої статті 36 
КЗпП України).
Підставою для винесення цього наказу стали службова записка заступника Міністра охорони здоров`я України Лінчевського О. В. від 01 жовтня 
2018 року та службова записка начальника Управління аудиту та аналітики Мельниченко Л. А. від 01 жовтня 2018 року № 13-14/35.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування 
не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, 
на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази 
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Верховний Суд наголошує, що законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець.
Надаючи оцінку службовій записці заступника Міністра охорони здоров`я України Лінчевського О. В. від 01 жовтня 2018 року та начальника Управління аудиту та аналітики Мельниченко Л. А. від 01 жовтня 2018 року № 13-14/35, суди обґрунтовано вказали, що вони не містять посилань 
на пункти контракту, які було порушено позивачем.
При цьому ревізія Держфінінспекції проводилася у вищому навчальному закладі за період з 01 жовтня 2012 року по 01 грудня 2015 року, у той час,
як позивач призначена на посаду ректора НМУ імені О. О . Богомольця 
з червня 2014 року.
Разом із цим, за невиконання пунктів контракту, вказаних у наказі 
МОЗ України від 01 жовтня 2018 року № 48-о, позивача було звільнено наказом МОЗ України від 30 березня 2018 року № 14-о, який у судовому порядку визнано незаконним та скасовано, а ОСОБА_1 поновлено 
на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця (справа № 757/18790/18-ц).
Так, з урахуванням встановлених у справі № 757/18790/18-ц обставин, підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади ректора НМУ 
ім. О. О. Богомольця є невиконання загальних пунктів контракту, 
які регулюють широке коло повноважень керівника вищого навчального закладу. МОЗ України не надало суду належних і допустимих доказів 
на підтвердження наявності у діях позивача порушень відповідних пунктів контракту. 
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом      (частина четверта статті 82 ЦПК України).
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Доказів на спростування вказаних обставин у справі, яка переглядається, відповідачі не надали, а суди попередніх інстанцій правильно врахували преюдиційні обставини, встановлені судами у справі № 757/18790/18-ц.
Таким чином, оскільки на виконання судового рішення у справі 
№ 757/18790/18-ц    ОСОБА_1 поновлено на посаді ректора НМУ 
ім. О. О. Богомольця на підставі наказу МОЗ України від 01 жовтня 
2018 року № 47-о «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » і того самого дня - 01 жовтня 2018 року, її було звільнено з посади на підставі письмових доказів, які не підтверджують порушення позивачем умов контракту, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відсутність правових підстав для звільнення позивача на підставі  пункту 8 
частини першої статті 36 КЗпП України (підстави, передбачені контрактом).
Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення 
без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.
Встановивши, що позивача було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, а також законодавства про вищу освіту, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про поновлення ОСОБА_1 на посаді ректора НМУ 
ім. О. О. Богомольця.
Колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції, висновки якого підтримав суд апеляційної інстанції, правильно застосовано положення статті 235 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» 
та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Крім того, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано стягнув з МОЗ України на користь позивача 1 000,00 грн 
на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, розмір якої відповідає вимогам розумності і справедливості.
У справі, яка переглядається, оскаржується наказ МОЗ України 
про звільнення позивача від 01 жовтня 20108 року № 48-о, який, як вірно зауважили суди попередніх інстанцій, не було ним скасовано, а тому посилання на інші судові справи, які не стосуються оскарження цього наказу, не мають правового значення при вирішенні указаного спору.
Із цих самих підстав безпідставними є посилання НМУ ім. О. О. Богомольця на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 
2018 року у справі № 826/14303/18, якою було зупинено дію оскаржуваного наказу, й наказ МОЗ України від 26 грудня 2018 року № 83-о «Про виконання судового рішення». 
При цьому Верховний Суд, з урахуванням положень статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», звертає увагу заявника касаційної скарги, що в подальшому вищевказану ухвалу адміністративного суду було скасовано судом касаційної інстанції (постанова Верховного Суду 
від 08 липня 2020 року у справі № 826/14303/18, адміністративне провадження № К/9901/9799/19, № К/9901/8619/19) з тих підстав, що наказ є актом індивідуальної дії та не оскаржувався     ОСОБА_1 у наведеній адміністартивній справі. Отже, у такий спосіб було ухвалено рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає призначенню інституту забезпечення позову в адміністративному процесі.
Суди також урахували при розгляді справи наявність наказів МОЗ України від 08 січня 2019 року № 1-о та від 18 січня 2019 року № 4-о, надали їм належну правову оцінку. 
Доводи касаційної скарги у цій частині є необґрунтованими, вони спростовуються матеріалами справи та були предметом дослідження 
у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, 
і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, так як у наведених справах та у справі, 
яка переглядається, різні фактичні обставини, а тому й інше правозастосування.
При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування.
Крім того, безпідставні доводи заявника касаційної скарги про те, 
що апеляційний суд не врахував документи, подані третьою особою безпосередньо до суду апеляційної інстанції (а. с. 247, т. 3), так як докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
Підстав для прийняття нових доказів апеляційним судом не встановлено.
Більше того, треті особи були залучені до участі у справі за клопотанням 
НМУ ім. О. О. Богомольця (а. с. 174-175, 193, т. 3). 
Колегія суддів вважає що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України суди попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться 
до незгоди з висновками судів і переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення 
та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - 
без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвало з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Національного медичного університету 
імені О. О. Богомольця залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 листопада 
2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 
2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
Б. І. Гулько 
 
Г. В. Коломієць
 
Р. А. Лідовець