КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року                                                                                                        місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/29843/18-ц
провадження номер: 22-ц/824/4352/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Шебуєва В.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року у складі судді Бортницької В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» (далі - ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство») про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Позовна заява мотивована тим, що наказом відповідача від 01 лютого 2016 року №03-К позивача було прийнято на посаду в.о. заступника директора з ЗП та ЦО ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство», а відповідно до наказу відповідача від 08 грудня 2016 року № 45 його було звільнено з вказаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач вказував, що при його звільненні відповідач не здійснив з ним розрахунку по заробітній платі та відповідно до довідки відповідача станом на 21 грудня 2016 року заборгованість по заробітній платі перед позивачем становить 38 817 грн 62 коп. Враховуючи період затримки виплати відповідачем заборгованості по заробітній платі при звільненні, позивав вважав, що з відповідача на його користь також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 103 227 грн 95 коп.
З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі і компенсацію за невикористану відпустку у розмірі                    38 817 грн 62 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі                         103 227 грн 95 коп.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємством» на користь     ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 10 501 грн 14 коп. та  середній  заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 103 227 грн 95 коп., а всього -                             113 729 грн 09 коп.
 Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 грудня 2016 року по                 31  травня 2018 року у сумі 103 227 грн 95 коп., ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за вказаний період у сумі 7 464 грн 50 коп., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги  правові висновки Верховного Суду про те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Вказує, що у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Зазначає, що позивач звільнився з роботи 08 грудня 2016 року, а до суду звернувся з даним позовом тільки у червні 2018 року, тобто майже через два роки, та при цьому не обґрунтував чи була пов`язана тривалість такого періоду з моментом порушення його права.
Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив. 
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 142 045 грн 57 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року оскаржується в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року не оскаржується, а тому відповідно до правил ч.1 ст.367 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог         ОСОБА_1 до ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вказаним вище вимогам закону відповідає не в повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу відповідача №03 від 01 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду в.о. заступника директора з ЗП та ЦО                             ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємство».  
Наказом від 08 грудня 2016 року № 45-к ОСОБА_1 звільнено з посади в.о. заступника директора з ЗП та ЦО «Українське державне аерогеодезичне підприємство» за згодою сторін. 
У відповідача перед позивачем станом на 21 грудня 2016 року була наявна заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 38 817 грн 62 коп., що підтверджується довідкою ДП «Українське державне аерогеодезичне підприємством» за підписом                    в.о директора та головного бухгалтера підприємства. 
Також судом першої інстанції встановлено, що після надходження даного позову     ОСОБА_1 до суду та відкриття провадження у справі, відповідачем частково було погашена заборгованість з виплати заробітної плати позивачу у сумі 28 316 грн 48 коп. та станом на                  15 червня 2020 року заборгованість відповідача перед позивачем  із виплати заробітної плати становить 10 501 грн 14 коп.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив зі того, що відповідачем не здійснено повного розрахунку з позивачем в день звільнення, внаслідок чого є підстави відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 09 грудня 2016 року по 31 травня 2018 року у розмірі 103 227 грн 95 коп.
Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись у повному обсязі з таких підстав.    
Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 пред`явив вимогу про стягнення з відповідача на свою користь  заборгованість по заробітній платі у розмірі 38 817 грн 62 коп., а також  пред`явив вимогу  про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 103 227 грн 95 коп.
З даним позовом ОСОБА_1   звернувся до суду лише у червні 2018 року, проте як його право було порушено ще 08 грудня 2016 року.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 461/6803/16 та у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №662/1626/17 зроблено  висновки про те, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст.117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. 
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. 
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем  з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум.
При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зроблено висновок про те, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові компенсації за невиплату належних працівнику сум при звільненні є правом суду.
Однак, суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, не звернув уваги на вказані правові висновки Верховного Суду при визначені розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Отже, ураховуючи наведені вище обставини та приймаючи до уваги, що міра відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні позивача повинна бути розумною та не повинна стати джерелом збагачення, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування вимог розумності і справедливості, принципу співмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача із розміром належних йому до виплати сум при звільненні, та, відповідно, вважає за необхідне  зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до                     38 817 грн 62 коп., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.  
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із визначеною відповідачем в апеляційній скарзі сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі                                           7 464 грн 50 коп., оскільки по справі встановлено та не оспорюється самим відповідачем, на даний час частина заборгованості по заробітній платі позивачу не виплачена, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, у зв`язку з чим не може бути в цій частині залишене в силі та відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає зміні, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, до 38 817 грн 62 коп.
Згідно з ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства  «Українське державне аерогеодезичне підприємство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.
Стягнути з державного підприємства «Українське державне аерогеодезичне підприємство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 38 817 (тридцять вісім тисяч вісімсот сімнадцять тисяч)               грн 62 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 27 жовтня 2021 року.
 
Головуючий
 
Судді: