ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2021 р.	Справа № 440/7012/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Григорова А.М. ,
за участю секретаря судового засідання  Щеглової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції А.О. Чеснокова) від 26.08.2021 року по справі № 440/7012/21
за позовом ОСОБА_1  
до Національної поліції України
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Національної поліції України, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду звернення позивача від 15 травня 2021 року № ФИ-12523535, поданого через Урядовий контактний центр;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні позивача від 15 травня 2021 року № ФИ-12523535, поданого через Урядовий контактний центр;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неперенаправлення за належністю відповідному органу чи посадовій особі, до повноважень якої входить вирішення викладених у зверненні питань позивача від 15 травня 2021 року № ФИ-12523535, щодо відшкодування моральних збитків у сумі 35000000,00 грн;
- зобов`язати відповідача повторно розглянути звернення позивача від 15 травня 2021 року № ФИ-12523535, вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, а подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. 
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також порушено норми процесуального права.
Зазначила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним позивачем фактам, які свідчать про неналежний розгляд звернення позивача від 15 травня 2021 року № ФИ-12523535, поданого через Урядовий контактний центр, невжиття заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні та щодо неперенаправлення за належністю відповідному органу чи посадовій особі, до повноважень якої входить вирішення викладених у зверненні питань.
Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.
Позивач в апеляційній скарзі просила проводити розгляд справи за її відсутності.
Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 15 травня 2021 року позивач направила через Урядовий контактний центр звернення до відповідача №ФИ-12523535 у якому повідомила, що ухвалою Київського районного суду м. Полтави скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 12019170020001086 від 03 травня 2019 року, що на переконання ініціатора звернення свідчить про протиправність дій дізнавача, який її виніс, та про бездіяльність начальника відділу дізнання ГУНП в Полтавській області в частині здійснення контролю за діяльністю підлеглих, а тому вважає наявними підстави для проведення службової перевірки та притягнення посадових осіб ГУНП в Полтавській області до відповідальності. Крім іншого ініціатор звернення порушила питання щодо відшкодування моральної шкоди, а також вимагала копію звернення направити до Генеральної прокуратури України. 
Вказане звернення з урахуванням компетенції було розглянуте Управлінням дізнання з урахуванням особливостей, передбачених для розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним законодавством. 
За результатами розгляду позивачу надано відповідь від 14 червня 2021 року, у якій зазначено, що дізнавачу відділу дізнання ГУНП в Полтавській області надано вказівки, виконання яких взято на контроль відповідачем. У подальшому гр. ОСОБА_1 додатково повідомлено про те, що за фактами, повідомленими позивачем у своєму зверненні, наказом № 636 від 23 червня 2021 року призначено проведення службового розслідування. Що стосується вимоги направити до Генеральної прокуратури України копію її звернення, то така вимога не була виконана відповідачем, оскільки порушені у зверненні питання не належать до компетенції Генеральної прокуратури України, а відтак, правові підстави для спрямування зазначеного документа до зазначеного органу у відповідача були відсутніми.  Так само без задоволення залишились вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди, оскільки порушене ініціатором звернення питання не належить до повноважень жодного з правоохоронних органів, а може бути вирішено виключною в судовому порядку з дотриманням вимог процесуального законодавства. 
Вважаючи, що відповідачем при розгляді звернення було допущено протиправну бездіяльність, позивач звернулась до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем надано вичерпні та обґрунтовані відповіді по суті на ініційовані питання, звернення розглянуте уповноваженою на те особою з дотриманням встановленого строку, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно ст. 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення визначені Законом України "Про звернення громадян".
Згідно ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Заборона відмови в прийнятті та розгляді звернення закріплені статтею 7 Закону України "Про звернення громадян", відповідно до якої, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.
Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
Термін розгляду звернень громадян визначено статтею 20 Закону України «Про звернення громадян», за приписами якої, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Виходячи із вказаних положень Закону, органи, до яких направлено звернення, зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв. При цьому звернення повинні бути розглянуті та вирішені у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а відповіді за результатами їх розгляду даються тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк.
Наведений вище висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 03.12.2018 у справі № 804/9185/15.
Судовим розглядом встановлено, що звернення позивача від 15 травня 2021 року № ФИ-12523535 розглянуте уповноваженою на те особою 14 червня 2021 року, тобто з дотриманням строку, встановленого статтею 20 Закону України "Про звернення громадян". 
Надаючи оцінку повноті відповіді на звернення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідь містить вичерпні та обґрунтовані відповіді по суті на ініційовані питання. При цьому, зі змісту наданої відповіді випливає, що ненадання матеріалів службових перевірок зумовлене тим, що станом на дату надання відповіді така перевірка не була фактично проведена. 
В зв`язку з чим, ненадання документів, які об`єктивно відсутні у суб`єкта владних повноважень не може визнаватись судом неналежним розглядом звернення позивача по суті порушених питань. 
Щодо вимоги про направлення копії скарги до Генеральної прокуратури України колегія суддів вказує, що частина друга статті 7 Закону України «Про звернення громадян» вказує якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги позивача направити до Генеральної прокуратури України копію її звернення є необґрунтованим, оскільки відповідачем, як належним суб`єктом, якому адресоване звернення, його розглянуто та надана письмова відповідь. 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про 
відсутність у відповідача правових підстав для спрямування копії зазначеного документа до Генеральної прокуратури України  в розумінні Закону України "Про звернення громадян".
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачу відповідь на її  звернення надано з дотриманням порядку, встановленого Закону України «Про звернення громадян», звернення розглянуте уповноваженою на те особою та надано вичерпні та обґрунтовані відповіді по суті на ініційовані питання, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їй надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного розгляду звернення позивача та ненадання на нього відповіді не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
З приводу вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно  ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч. 1ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Виходячи із системного аналізу вказаних правових норм, для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов`язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
На підставі викладеного, оскільки порушення прав позивача не знайшло свого підтвердження за результатами розгляду справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстави для задоволення заявлених вимог про відшкодування такої шкоди відсутні, оскільки останні є похідними від основної позовної вимоги, а саме про визнання протиправною бездіяльності.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційних скарг їх не спростовують з наведених вище підстав.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
Відповідно до ч. 5ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.08.2021 року по справі №440/7012/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Н.С. Бартош	
Судді	(підпис)  (підпис) 	З.Г. Подобайло    А.М. Григоров   	

Повний текст постанови складено  29.11.2021 року