ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8590/21 Справа № 204/3089/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Анісімова Вячеслава Едуардовича про встановлення факту ухилення від отримання письмового повідомлення, переведення прав та обов`язків покупця, визнання незаконними дій нотаріуса, визнання недійсним договору купівлі-продажу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Анісімова Вячеслава Едуардовича про встановлення факту ухилення від отримання письмового повідомлення, переведення прав та обов`язків покупця, визнання незаконними дій нотаріуса, визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява, мотивована тим, що домоволодіння АДРЕСА_1 належало на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 в рівних частках по Ѕ. Між співвласниками склалися неприязні стосунки і це унеможливлює спільне користуватися домоволодінням. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2017 року по справі № 204/4555/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 про поділ домоволодіння в натурі було відмовлено. Враховуючи, що в позивача іншого житла не має, він неодноразово пропонував ОСОБА_2 , в тому числі в судових засіданнях при розгляді позову про поділ будинку в натурі, сплатити за її частку грошову компенсацію в розмірі ринкової вартості належної їй частки. Але, ОСОБА_2 , керуючись своєю особистою неприязню, відмовляла йому в укладенні будь-якого правочину для вирішення даного спірного питання. 11.02.2020 року позивачем через поштовий зв`язок було отримано повідомлення ОСОБА_2 про намір продати свою частку в нашому спільному домоволодінні і позивачу, як співвласнику, який має переважне право купівлі, було запропоновано купити належну ОСОБА_2 частину домоволодіння за 250 000,00 грн. Інших істотних умов правочину не вказувалося. Підпис ОСОБА_2 посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е. Зворотня адреса відповідача у повідомлені вказана за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , де розташований спірний будинок, але ОСОБА_2 по факту там не проживає. Пропонувалось направити його письмове повідомлення приватному нотаріусу Анісімову В.Е., який не мав довіреності приймати документи від імені ОСОБА_2 та повноважень представляти інтереси ОСОБА_2 перед фізичними та юридичними особами. Тому, така вимога ОСОБА_2 не ґрунтувалася на законі. 20.02.2020 року позивач звернувся до адвоката за правовою допомогою щодо даного питання та оформлення письмової відповіді на заяву ОСОБА_2 . Адвокатом Шварц К.Л. була підготовлена письмова відповідь щодо згоди позивача на покупку і укладення правочину. Але направити свою письмову згоду позивач не знав куди, так як ОСОБА_2 ухиляючись від отримання відповіді, адресу свого фактичного місця проживання скривала. Пропозиція щодо направлення його письмової згоди-відповіді на письмову заяву ОСОБА_2 приватному нотаріусу для передачі документа іншій особі не передбачена законодавством. ОСОБА_2 через своє волевиявлення вибрала форму для направлення позивачеві свого повідомлення. Але ОСОБА_2 в змісті свого повідомлення, зобов`язала позивача дати відповідь на її повідомлення таким же способом - на підставі статті 84 Закону України "Про нотаріат" через свого нотаріуса, який, як виявляється, є зацікавленою особою та діє в порушення діючого законодавства. Позивач не міг скористатися таким порядком передачі відповіді, так як він не міг повідомити нотаріусу адресу місця знаходження ОСОБА_2 , що суперечило вимогам до форми листа. Дане зобов`язання суперечило його праву на волевиявлення вибору форми повідомлення. Порушуючи вказані норми, ОСОБА_2 23.03.2020 року уклала договір купівлі- продажу своєї Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 з громадянином ОСОБА_3 . Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е. Ціна, за яку начебто було продано домоволодіння склала 382 000,00 грн., що на 132 000,00 грн. дорожче, ніж було вказано в адресованому мені повідомлені та дорожче, ніж визначена середня дійсна вартість домоволодіння. Як видно зі змісту договору купівлі-продажу Ѕ будинку АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 23.03.2020 року, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімов В.Е., грубо порушуючи норми цивільного законодавства без внесення до змісту договору всіх істотних умов, в даному випадку номеру земельного кадастру, посвідчив даний правочин, чим порушив норми Закону України "Про нотаріат".

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: встановити факт, який має юридичне значення, а саме факт зловживання ОСОБА_2 своїм правом як співвласника Ѕ частини у спільному нерухомому майні - домоволодінні АДРЕСА_1 та ухилення ОСОБА_2 від отримання від ОСОБА_1 відповіді на її повідомлення від 11.02.2020 року про намір продати належну їй Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 за 250 000,00 грн. як особи, яка має переважне право на купівлю; перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е.; визнати незаконними дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімова В.Е. щодо посвідчення договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23.03.2020 року, як договору який не відповідає вимогам діючого законодавства; стягнути з приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімова В.Е. на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом позивач повідомлений належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції установлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2017 року у справі № 204/4555/15 встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2014 року визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку літ. А-1, житловою площею 43,0 кв.м., загальною площею 95,5 кв.м., та господарчих будівель і споруд: 1-5 - огорожа, І - замощення. Інша Ѕ частина домоволодіння АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_2 . Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 5216/5217-16 по цивільній справі № 2/204/117/16 від 23.02.2017 року, враховуючи незадовільний стан конструкцій житлового будинку, наявність в будинку пошкоджень, які виникли в результаті пожежі, його планування, вимоги нормативної літератури, що пред`являються до окремих ізольованих квартир, при облаштування ще однієї кімнати площею не менше 15 кв.м., шляхом демонтажу, перенесення несучої стіни, облаштуванні нового входу в будинку, нових дверних прорізів, тощо, неможливо забезпечення міцності, стійкості будинку в цілому. Будівельні роботи з переобладнання будинку можуть негативно вплинути на технічний стан будівлі в цілому. Враховуючи вищевикладене, розподіл житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_1 технічно неможливо. У зв`язку з неможливістю розподілу житлового будинку, розділити спірне домоволодіння в натурі, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до часток співвласників: ОСОБА_2 Ѕ часину та ОСОБА_1 Ѕ частину, неможливо (а.с.20).

04 лютого 2020 року ОСОБА_2 надала заяву приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Анісімову В.Е., в якій просила передати ОСОБА_1 заяву наступного змісту: громадянин ОСОБА_1 , ставлю до Вашого відома, що я продаю належну мені на праві приватної власності Ѕ частину домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 за 250 000,00 грн. Згідно статті 362 ЦК України ви маєте право привілеєвої купівлі належної мені частини домоволодіння, як учасник спільної часткової власності, тому прошу Вас не пізніше одного місяця з дня вручення Вам цієї заяви повідомити приватного нотаріуса Анісімова В.Е. ( АДРЕСА_2 , т. 778-14-65), про своє бажання чи відмову придбати зазначену частину домоволодіння за вказану суму. У разі неотримання від Вас відповіді після закінчення вказаного строку належна мені частина домоволодіння буде продана іншій особі (а.с.21).

20 лютого 2020 року було складено повідомлення, в якому ОСОБА_1 повідомляє про свою згоду на придбання у ОСОБА_2 належної Ѕ частини домоволодіння та укладення відповідного договору купівлі-продажу з дотриманням всіх істотних умов щодо такого роду правочинів (а.с.22).

Однак, дане повідомлення позивачем не було направлено ОСОБА_2 , оскільки як він зазначав, адреса її фактичного місця проживання йому невідома, а пропозиція щодо направлення його письмової згоди-відповіді на письмову заяву ОСОБА_2 приватному нотаріусу для передачі документа іншій особі не передбачена законодавством.

Вищевказані обставини було підтверджено в судовому засіданні поясненнями свідка ОСОБА_5 .

Крім того, в судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які повідомили, що тривалий час знають позивача, оскільки є його сусідами. Повідомили, що позивач тривалий час не проживав в своєму будинку, оскільки в даному будинку проживали невідомі особи. Крім цього, вказали, що позивач дуже переживав через дану ситуацію, а його дружина перебувала в лікарні. Також додали, що зі слів позивача відомо, що у нього зникла частина речей з будинку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що ОСОБА_2 виконала свій обов`язок передбачений статтею 362 ЦК України, повідомивши ОСОБА_1 про намір продати її частину домоволодіння, проте останній не надав належних та допустимих доказів про намагання передати ОСОБА_2 своє повідомлення про згоду на придбання Ѕ частини домоволодіння. Стосовно переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння суд виходив з того, що позивачем під час звернення до суду з даним позовом не було внесено на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, як і під час всього розгляду даної справи. Також, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.03.2020 року, оскільки його зміст не суперечить вимогам закону, волевиявлення сторін було вільним, відповідало їх внутрішній волі та укладення цього договору було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

При цьому, суд критично оцінив показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки вони не повідомили інформації, яка б стосувалась саме предмету спору, а саме укладання договору купівлі-продажу Ѕ частини спірного домоволодіння, ухилення ОСОБА_2 від отримання відповіді позивача або ж дій нотаріуса.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. 

Як установлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 виконала свій обов`язок передбачений статтею 362 ЦК України, повідомивши ОСОБА_1 про намір продати її частину домоволодіння.

Відповідно до пункту 17 статті 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: передають заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам.

Главою 20 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 встановлено, що нотаріус передає заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам на підставі усного звернення заінтересованих осіб. Нотаріус передає заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам, якщо вони не суперечать закону і не містять відомостей, що порочать честь і гідність людини. Заяви подаються нотаріусу належним чином оформлені і не менше ніж у двох примірниках, один з яких пересилається поштою зі зворотним повідомленням або особисто передається адресатам під розписку. Заяви можуть передаватися також з використанням технічних засобів. У випадку, передбаченому підпунктом 3.2 цього пункту, другий примірник заяви повертається особі, що її подала. Витрати, пов`язані з поштовою пересилкою заяви чи з використанням інших технічних засобів, оплачуються заявником. На прохання особи, що подала заяву, їй видається свідоцтво про передачу заяви. У свідоцтві викладається зміст одержаної на заяву відповіді або зазначається, що відповідь у встановлений у заяві строк не надійшла.

Таким чином, вказаним спростовуються доводи позивача про неможливість передачі відповіді через відповідного приватного нотаріуса. 

Більш того, ОСОБА_2 в своїй заяві вказала про спосіб передачі відповіді на її заяву.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07.07.1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій, і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У відповідності до вимог статей 76-79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, однак не надав належних та допустимих доказів про намагання передати ОСОБА_2 своє повідомлення про згоду на придбання Ѕ частини домоволодіння.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18 (провадження № 61-17205св19).

Відтак, позовні вимоги стосовно встановлення факту зловживання ОСОБА_2 своїм правом як співвласника Ѕ частини у спільному нерухомому майні - домоволодінні АДРЕСА_1 та ухилення ОСОБА_2 від отримання від ОСОБА_1 відповіді на її повідомлення від 11.02.2020 року про намір продати належну їй Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 за 250 000,00 грн. як особи, яка має переважне право на купівлю, визнання незаконними дій приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Анісімова В.Е. щодо посвідчення договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23.03.2020 року, як договору який не відповідає вимогам діючого законодавства та стягнення з приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Анісімова В.Е. на користь позивача моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Анісімова В.Е. діяв відповідно до вимог чинного законодавства України.

Стосовно переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Відповідно до пункту 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року № 5 зазначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК). Позов, пред`явлений із пропуском зазначеного строку, задоволенню не підлягає, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до винесення рішення у справі (частини третя і четверта статті 267 ЦК). Водночас за заявою позивача відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК цей строк може бути поновлений, якщо його пропущено з поважних причин. Під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові. У разі порушення переважного права купівлі частки в праві спільної часткової власності рішення суду, яким задоволено позов співвласника нерухомого майна про переведення на нього прав та обов`язків покупця, є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вирішуючи такі спори, суд не має права задовольняти позови про визнання правочину недійсним, якщо його метою є переведення на позивача (співвласника майна) прав та обов`язків покупця, оскільки цивільним законодавством передбачено інші наслідки порушення положення частини четвертої статті 362 ЦК.

Під час звернення до суду з даним позовом та під час розгляду справи позивачем не було внесено на депозитний рахунок суду першої інстанції грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога стосовно переведення на ОСОБА_1 прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е. не підлягає задоволенню.

Також, не підлягає задоволенню і вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23.03.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Анісімовим В.Е.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно з частинами першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як на підставу для визнання недійсним договору позивач вказує на те, що до даного договору не було внесено одну з істотних умов договору, а саме номер земельного кадастру.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З умов договору купівлі-продажу від 23.03.2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , вбачається, що предметом даного договору є саме Ѕ часина домоволодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр" кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Статтею 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр" передбачено, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Структура кадастрових номерів земельної ділянки визначається Кабінетом Міністрів України. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера. Скасований кадастровий номер земельної ділянки не може бути присвоєний іншій земельній ділянці. Інформація про скасовані кадастрові номери земельних ділянок зберігається у Державному земельному кадастрі постійно.

Отже, кадастровий номер земельної ділянки підтверджує, що земля є зареєстрована в спеціальному реєстрі - Державному земельному кадастрі, в якому міститься інформація про власника чи користувача землі, її цільове призначення та ін.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що вказаний правочин суперечить загальним вимогам законодавства та інтересам держави не підтверджено та не обґрунтовано жодним чином, більш того, земельна ділянка взагалі не виступає предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу, а відтак дана вимога позивача не підлягає задоволенню.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко