ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8104/21 Справа № 201/2442/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 27

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Лаченкової О.В., Городничої В.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2021 року 
у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

       У березні 2020 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 04 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № МК/82, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 32 000 доларів США зі строком повернення до 04 вересня 2010 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 
       Із метою забезпечення виконання зобов`язань по поверненню кредиту та сплати процентів за користування кредитом, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки. 
       ЗАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало у повному обсязі, а відповідач в порушення умов кредитного договору не здійснював погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 29 січня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 203 196,24 грн., з яких: 42 391,71 грн. - заборгованість за кредитом; 10 922,77 грн. - заборгованість по процентам; 149 881,76 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. 
       Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 203 196,24 грн. та вирішити питання про судові витрати.
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2021 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 29 січня 2020 року за кредитним договором № МК/82 від 04 вересня 2007 року в розмірі 203 196,24 грн., яка складається із: 42 391,71 грн. - заборгованості за кредитом; 10 922,77 грн. - заборгованості по процентам; 149 881,76 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язання. Вирішено питання про судові витрати.
       Рішення суду мотивовано тим, що оскільки основне зобов язання за кредитним договором не виконано, наявні підстави для стягнення заборгованості солідарно з боржника і поручителя. 
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 звернулися до суду з апеляційними скаргами в яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Апеляційні скарги мотивовано тим, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, не надано належної оцінки доказам, внаслідок чого ухвалено необґрунтоване рішення без врахування того, що позовні вимоги заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами під час розгляду справи, а тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду із вимогами до поручителя (ч.4 ст.559 ЦК України). Судом першої інстанції не враховано правовий висновок щодо застосування норми права у подібних справах, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12, 04 липня 2018 року у справі 310/11534/13 та 31 жовтня 2018 року у справі 202/4494/16-ц.
       АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційні скарги, в якому зазначає, що суд першої інстанції ухвалив законне і справедливе рішення, судом не було порушено жодних норм матеріального чи процесуального права, а тому просило залишити рішення суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення. 
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з таких підстав. 
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
       Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень статті 526 ЦК України, зобов`язання повинного виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, та встановивши, що основне зобов язання за кредитним договором не виконано, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком, суд стягнув заборгованість солідарно з позичальника і поручителя. 
       Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
       Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
       Судом встановлено, що 04 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № МК/82, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 32 000 доларів США зі строком до 04 вересня 2010 року (а.с. 8-11). 
       В той же день, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилася за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором (а.с. 15).
       21 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено додаткову угоду до договору №МК/82 від 04 вересня 2007 року, за умовами якої змінено валюту кредиту за договором з доларів США на гривню (а.с. 14).
       У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_3  умов кредитного договору, станом на 29 січня 2020 року виникла заборгованість у розмірі 203 196,24 грн., яка складається із: 42 391,71 грн. заборгованості за кредитом; 10 922,77 грн. заборгованості по процентам; та 149881,76 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язання (а.с. 4).

       Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Згідно із ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.
       Згідно з пунктом 1.1 кредитної угоди умови видачі - сума кожної частини, строк за кожним траншем кредиту оформляється окремим договором про видачу траншу при кожній видачі частини кредиту, який є невід`ємною частиною цієї угоди.
       Пунктом 1.3 кредитної угоди передбачено, що строк повернення кредиту і окремих частин - траншів кредиту, встановлюється договором про видачу траншу, але не пізніше 04 вересня 2010 року. Вказаний строк може бути змінено відповідно до пунктів 2.3.3, 2.4.1 цієї угоди.
       Згідно з підпунктом «а» п. 2.3.3 кредитної угоди при порушенні позичальником зобов`язань за кредитним договором, зокрема, щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, банк має право змінити умови цієї угоди та договору про видачу траншу, а саме: вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, виконання інших зобов`язань в повному обсязі шляхом направлення повідомлення.
       Пунктом 6.7 кредитної угоди передбачено, що строк позовної давності за вимогою про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та штрафів за цією угодою встановлюється сторонами тривалістю в п`ять років.
       На підставі вказаної угоди 05 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про видачу траншу № МК/82-3, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 32 000 доларів США під 15,0 % річних з кінцевим терміном повернення до 04 вересня 2010 року.
       З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитною угодою 04 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.
       Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. 1,2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
       Закінчення строку встановленого договором поруки, так само і сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов язання або одного року від дня укладення договору поруки, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. 
       Звертаючись до суду з вказаним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ “ПриватБанк” в обґрунтування заявлених позовних вимог посилалося на кредитний договір №МК/82-3 від 04 вересня 2007 року, та приведений до нього розрахунок заборгованості, складений за період з 25 грудня 2012 року до 29 січня 2020 року. 
       Колегія суддів звертає увагу, що представлений банком розрахунок не містить будь-якої інформації за період з 04 вересня 2007 року по 25 грудня 2012 року, тобто з моменту укладення договору, оскільки перша інформація у розрахунку датована 25 грудня 2012 року із зазначенням про наявність заборгованості за тілом кредиту у розмірі 46 464,10 грн.
       Разом з цим, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції, банком не надано доказів на підтвердження розміру заборгованості саме з 04 вересня 2007 року до 25 грудня 2012 року.
       Вважаючи обґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості, суд першої інстанції не врахував, що право кредитора нараховувати передбачувані договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпеченні ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2018 року в справі № 4449519/12 від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13). 
       Отже позивач не мав право нараховувати проценти за кредитом, які стали предметом позову після закінчення строку кредитування, тому вимоги про стягнення таких процентів є безпідставними. 
       Виходячи з викладеного, надавши оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що даний позов заявлений банком з приводу неналежного виконання відповідачами умов кредитного договору від 04 вересня 2007 року, враховуючи, що матеріали справи не містять належного обґрунтування підстав позову, так само і будь-яких доказів на підтвердження розміру заборгованості за договором, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити його правильність, так само й встановити наявність порушеного права особи, яка звернулася до суду за захистом, колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.
       Долучені до матеріалів справи додатковий договір №1 від 21 грудня 2012 року до договору про видачу траншу №МК/82-3 від 05 вересня 2007 року виданого в рамках кредитної угоди №МК/82 від 04 вересня 2007 року, та договір про внесення змін №1 від 21 грудня 2012 року до договору поруки №МК/82-2 від 04 вересня 2007 року, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки укладені після закінчення строку кредитування.
       Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, у зв`язку з його безпідставністю. 
       Враховуючи, що суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції, слід змінити розподіл судових витрат, та стягнути із АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 сплачений кожним із них при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 4 571, 91 грн. 
       Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія судді

П О С Т А Н О В И Л А:

               Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 — задовольнити.
               Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 червня 2021 року — скасувати та ухвалити нове судове рішення про відому у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. 
       Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 571, 91 грн. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий:                                                                М.Ю. Петешенкова

Судді:                                                                        В.С. Городнича

                                                                               О.В. Лаченкова