справа № 753/20687/20
головуючий у суді І інстанції Коренюк А.М.
провадження № 22-ц/824/14036/2021
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         2 листопада 2021 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Зиль Т.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 6 липня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що спільне подружнє життя не склалося, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарства не ведуть, не мають спільних інтересів, не живуть однією сім'єю з травня 2020 року з тих підстав, що мають різні характери та погляди на життя, а тому шлюб не може в подальшому існувати, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 6 липня 2021 року позовні вимоги  ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про розірвання шлюбу задоволено.
Шлюб, зареєстрований 15 липня 1995 року у Центральному міжрайонному відділі реєстрації шлюбів міста Києва, актовий запис № 1203, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1  розірвано.
Не погоджуючись із указаним рішенням суду  ОСОБА_1  звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що судове рішення, яке прийняв суд першої інстанції, незаконне і необґрунтоване, судом неправильно встановлені обставин, які мають значення для справи, неправильно досліджені та оцінені докази, неправильно визначені, відповідно до встановлених судом обставин, правовідносини сторін.
Вказує, що суд першої інстанції надав сторонам неспіврозмірно малий строк для примирення, не врахував всі обставини попереднього шлюбу та інтереси неповнолітніх дітей.
Зазначає, що сторони по справі вже 26 років перебувають у шлюбі та мають чотирьох спільних неповнолітніх дітей. Скаржник клопотала перед судом про надання строку на примирення в чотири місяці, який на її думку був би найменшим з можливого, враховуючи термін шлюбу, кількість та вік дітей тощо, однак, суд, без будь-якого обґрунтування та пояснення сторонам справи, призначив лише 2,5 місяця на примирення.
Вказує, що в своєму рішенні суд дійшов невірного висновку стосовно того, що «спільне життя у сторін не склалося, наче через відсутність порозуміння, різні погляди навирішення сімейних проблем, відсутність спільних інтересів, ігнорування налагодження сімейних відносин, що привело до втрати почуття поваги та любові», оскільки такому висновку суду немає жодного підтвердження в матеріалах справи або встановленого в процесі розгляду справи. 
Звертає увагу, що в матеріалах справи є безліч інформації та доказів, наданих відповідачем, стосовно того, що єдиною та основною причиною, яка стала причиною розгляду цієї справи про розірвання шлюбу, є подружня зрада позивача.
Зазначає, що суд першої інстанції в своєму рішенні, по-перше, послався на статтю Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та рішення ЄСПЛ, які стосуються кримінального судочинства, а справа про розлучення такою не є, а по-друге, ці посилання лише підкреслюють право скаржника на особисту участь у судових засіданнях, особисту дачу пояснень суду, та можливість особистого захисту, в чому було відмовлено скаржнику судом першої інстанції.
Наголошує на порушенні судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки скаржник подавала клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на об`єктивні факти, які були проігноровані судом.
Вказує, що суд першої інстанції навмисно або помилково, але неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, - наче відповідач визнав позовні вимоги, однак відповідач не визнавала позовних вимог. У відзиві на позовну заяву, який знаходиться в матеріалах справи, відповідач чітко зазначила, що вона не визнає позовних вимог.
Також вказує, що суд першої інстанції не перевірив, не переконався, неправильно дослідив та оцінив, чи дійсно подружжя ОСОБА_3 не ведуть спільного господарства, та не мають спільного бюджету. 
Звертає увагу, що суд повинен постановити рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, однак, суд першої інстанції, не з`ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу та не взяв до уваги наявність та інтереси чотирьох неповнолітніх дітей, та інші обставини життя подружжя, що мають істотне значення.
Посилається на постанову Верховного Суду України по справі № 200/952/18, в якій зроблено висновок, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше, спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них (чи інтересам їх дітей). З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Вказує, що суд першої інстанції проігнорував такі вказівки Верховного Суду України, які направлені на збереження одного з важливих інститутів нашого суспільства,- інститут шлюбу. 
Вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки судом першої інстанції було необґрунтовано відмовлено та відхилено клопотання скаржника про допит її чоловіка - ОСОБА_2 (позивач), стосовно його численних подружніх зрад, які чергувались з щирими каяттями і запевненням, що таке більше не повториться. Скаржник надавала суду відповідні матеріали, які це підтверджують.
16 вересня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача ОСОБА_2 , в якому позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Звертає увагу суду, що як при поданні позовної заяви, так і в подальших заявах по суті справи позивачем було неодноразово зазначено про неможливість перебування в шлюбі з апелянтом, вказує, що заперечував проти надання строку на примирення будь-якої тривалості, про що також чітко вказано в ухвалі Дарницького районного суду міста Києва від 3 березня 2021 року в даній справі про надання строку на примирення.
Наголошує на тому, що відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 30 травня 2019 року в справі № 442/6319/16-ц, «надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком».
Вказує, що всі твердження апелянта щодо подружніх зрад не відповідають дійсності та взагалі не підтверджені жодними доказами, про що вже неодноразово було вказано позивачем в заявах по суті спору. Надані ОСОБА_1 «докази»не мають жодного відношення до позивача.
Зазначає, що впродовж останніх років самотужки утримував велику сім`ю, будучи одночасно керівником двох закладів охорони здоров`я, лікарем-невропатологом та науковцем, працював по 14 годин щодня для забезпечення сім`ї на належному рівні. За період, начебто, «зрад» було захищено докторську дисертацію, написано та видано 5 книг, з яких два керівництва, монографія та літературний художній твір, було проведено капітальну реконструкцію заміського будинку. При цьому всьому, позивач вказує, що ще приділяв час вихованню дітей, спілкуванню з ними та підтриманню тісного контакту. Наголошує на тому, що на всі непристойні речі, про які зазначає апелянт, у позивача б фізично не вистачило часу.
Вважає, що з огляду на велику завантаженість судів, зазначення в рішенні Дарницьким районним судом міста Києва про визнання відповідачем позову є не більше, ніж звичайною опискою, при цьому, зважаючи на вказівку в рішенні про те, що відповідач позов не визнала. Така описка могла бути виправлена в порядку, передбаченому статтею 269 ЦПК України, а не шляхом подання апеляційної скарги. Вказана описка жодним чином не свідчить про невстановлення чи неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи.
Звертає увагу суду, що декілька разів в кожній заяві по суті спору було наголошено на тому, що позивач разом з ОСОБА_1 не проживають, спільного господарства не ведуть та шлюбні відносини фактично припинено в травні 2020 року.
Зазначає, що якщо позивач посилається на відсутність певних обставин чи подій, то відповідач має право спростувати вказані твердження належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами. Натомість ОСОБА_1 не надала жодних доказів на підтвердження ведення спільного господарства та наявності спільного бюджету в період з травня 2020 року.
Посилається на постанову Верховного Суду від 24 березня 2021 року в справі             № 219/12839/19, відповідно до якої «У частині четвертій статті 81 ЦПК України визначено одне із правил обов`язку доказування, а саме: у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою».
Звертає увагу, що обов`язок доказування стороною тих чи інших обставин залежить від того, стверджує особа про існування обставин, або заперечує їх існування. Відповідно доводити існування того чи іншого факту повинна та сторона, яка стверджує про його існування.
Вказує, що саме ОСОБА_1 , посилаючись на те, що позивач та відповідач, начебто, ведуть спільне господарство та мають спільний бюджет, повинна була довести належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами такі обставини, так як позивач не може доводити їх відсутність логічно через їх відсутність.
Наголошує на тому, що подальше перебування у шлюбі з апелянтом суперечить інтересам позивача й порушує його право на приватний простір, право самостійно визначати своє приватне життя.
Також просить апеляційний суд визнати поважними причини пропуску строку на подання доказів, що додаються до відзиву, та приєднати до матеріалів цивільної справи №753/20687/20 додані до даного відзиву докази/документи.
Зазначає, що додані до відзиву на апеляційну скаргу докази не могли бути подані в суді І інстанції, оскільки спрямовані на заперечення обставин, спрямованих на введення в оману суду та викладених вперше в апеляційній скарзі. З огляду на це, вважає, що строк на подання доказів пропущено з поважних причин.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат        Дубчак Л.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
            Відповідач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів задоволення позову.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з урахуванням наступного.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сім`я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить інтересам позивача.
Проте погодитись з такими мотивами, якими були обґрунтовані висновки суду першої інстанції, в повній мірі не можна.
Як встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі з 15 липня 1995 року, зареєстрованому у Центральному міжрайонному відділі реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис № 1203.
Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4 й сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також дочку ОСОБА_6 й сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім`єю з травня 2020 року. Хоч ОСОБА_1 указану встановлену судом обставину заперечує, однак доказів у спростування цього не надає.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 3 березня 2021 року сторонам надавався строк для примирення (а.с.222), проте примирення не відбулося.
Від можливості призначення судом повторного строку на примирення позивач відмовився у категоричні формі, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому він свідомо прийняв рішення про розірвання шлюбу.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом посилався на те, що відносини між ним та відповідачем погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та любові втрачені, вони не ведуть спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер.
Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України).
Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч.2 ст.104 та ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України.
За змістом ч.3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
При цьому конструкція наведених норм передбачає, що порушення прав дітей може бути самостійною підставою для припинення шлюбу, а не для його збереження. Тому доводи апеляційної скарги про те, що суду першої інстанції визнав доведеними підстави для розірвання шлюбу без урахування інтересів дітей, не можна визнати як обґрунтовані підстави для скасування оскаржуваного рішення.
Крім того, ОСОБА_1 не наведено, які саме порушені права дітей підлягають чи можуть бути поновлені шляхом збереження шлюбу.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що Дарницьким районним судом міста Києва надано неспіврозмірно малий строк для примирення, не враховано всі обставини попереднього шлюбу та інтереси неповнолітніх дітей. 
Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців (ч.7 ст.240 ЦПК України).
У п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (ч.7 ст.240 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.
Проте, надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019 року в справі № 442/6319/16-ц.
Як убачається із матеріалів справи, як при поданні позовної заяви, так і в наступних заявах поданих по суті справи позивачем було неодноразово зазначено про неможливість перебування в шлюбі з апелянтом, також позивач заперечував проти надання строку на примирення будь-якої тривалості, про що також вказано в ухвалі Дарницького районного суду міста Києва від 3 березня 2021 року в даній справі про надання строку на примирення.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що на момент постановлення ухвали про надання строку на примирення він з апелянтом вже більше 9 місяців не проживає разом та не веде спільного господарства.
Також зазначає, що оскаржуване апелянтом рішення Дарницького районного суду міста Києва прийняте більше ніж через рік після фактичного припинення сімейних відносин, а тому повністю відображає фактичний стан справи.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що причиною розірвання шлюбу є подружня зрада позивача, оскільки відповідач не надала доказів на підтвердження указаних обставин.
В той же час колегія апеляційного суду погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що мотиви припинення шлюбу, які зазначені судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення, а саме висновок суду, що причиною розірвання шлюбу є відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові, також не знайшли документального підтвердження.
Таким чином, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення мотивів про причини розірвання шлюбу.
Підставою для розірвання шлюбу у цій справі слід визнатинезгоду позивача продовжувати шлюбні стосунки.
Разом з тим, указані обставини не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Підставами для зміни судового рішення, зокрема, є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що передбачено ст. 376 ЦПК України.
 
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 6 липня 2021 року змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на мотиви припинення шлюбних відносин сторін, в решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                                Т.О. Писана
 
Судді                                                                             К.П. Приходько
 
                                                                                       С.О. Журба