УХВАЛА

19 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 380/6219/20
адміністративне провадження № К/9901/33210/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Калашнікової О.В.,
суддів: Білак М.В.,  Губської  О.А., 
перевіривши матеріали касаційної Головного управління Держпраці у Львівській області
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2021 року 
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року
у справі №380/6219/20 
за позовом Головного управління Держпраці у Львівській області 
до Державного підприємства «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Межирічанська», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
про застосування заходів реагування,
УСТАНОВИВ:
Головне управління Держпраці у Львівській області звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просило застосувати до «Шахта «Межирічанська» ДП «Львіввугілля» заходи реагування у сфері державного нагляду, а саме: заборонити подальше ведення очисних та підготовчих робіт по пласту п8-в «Тонкий-ІІІ» до усунення зазначених у акті перевірки порушень.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2021 року, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року, позов задоволено частково.
Застосовано до Державного підприємства «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Межирічанська» заходи реагування у сфері державного нагляду, а саме заборонено подальше ведення очисних та підготовчих робіт лавами №594, №595 пласту п8-в «Тонкий-ІІІ» Відокремленого підрозділу «Шахта Межирічанська» Державного підприємства «Львіввугілля» до усунення зазначених в акті перевірки порушень.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що зупинення ведення очисних робіт в лаві №594 та №595 не свідчить про усунення зафіксованих актом порушень, оскільки ВП «Шахта «Межирічанська» ДП «Львіввугілля» має можливість відновити ведення очисних робіт в лаві №594 та №595, що створить реальну небезпеку для життя працівників. Не здійснюючи ведення зазначених робіт, відповідач не позбавлений обов`язку належним чином усунути зафіксовані в акті перевірки порушення. Вчинення підготовчих дій з метою усунення порушень не означає повного усунення порушень. Суди зауважили, що єдиним належним та допустимим доказом повного усунення порушень, виявлених актом перевірки, є проведення на підставі подання суб`єкта господарювання офіційного письмового повідомлення про повне усунення порушень, позапланової перевірки. Поряд з цим, суди вказали, що Акт перевірки від 13 грудня 2019 року №13/09/160/1308, припис від 13 грудня 2019 року №13/09/160/1308-1126, акт перевірки від 14 липня 2020року Головного управління Держпраці у Львівській області стосуються і мають відношення лише до ведення робіт в лавах №№ 595, 594 пласта п8-в «Тонкий III» ВП «Шахти Межирічанська» ДП «Львіввугілля», а не ведення робіт по пласту n8в «Тонкий III» в цілому, що випливає з Плану гірничих виробок по пласту п8-в «Тонкий III». План гірничих виробок по пласту п8-в «Тонкий III» погоджено Інститутом «УкрНДІпроект». В акті перевірки від 13 грудня 2019 року №13/09/160/1308, який став підставою звернення позивача до суду, позивач попереджає відповідача про необхідність зупинення робіт в лаві №594 пласта n8в «Тонкий III». У зв`язку з тим, що всі Акти перевірки та приписи відповідача стосуються лише ведення робіт в лавах №№595,594, суди дійшли висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в частині заборони подальшого ведення очисних та підготовчих робіт лавами №594, №595 пласта п8-в «Тонкий-ІІІ» Відокремленого підрозділу «Шахта Межирічанська».
До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №380/6219/20.
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2021 року визнано неповажними причини пропуску Головним управлінням Держпраці у Львівській області строку на касаційне оскарження рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №380/6219/20, касаційну скаргу залишено без руху.
Скаржнику надано строк десять днів з дня вручення копії ухвали для зазначення інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з наданням відповідних доказів.
На усунення недоліків касаційної скарги скаржником подано клопотання, в якому заявник просить поновити процесуальний строк.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку скаржник вказує, що зважаючи на фактор звернення відповідача до касаційного суду з первинною касаційною скаргою з дотриманням строків звернення; необхідність реалізації позивачем гарантованого права на оскарження судового рішення; нетривалий строк, упродовж якого були подані повторні касаційні скарги, то у своїй сукупності, на думку скаржника, ці обставини в рамках спірних правовідносин не можуть не свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду через об`єктивні перешкоди, які не залежали від волі відповідача.
Оцінивши наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску строку, вирішуючи клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.
Суд повторно звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Поряд з цим суд касаційної інстанції зазначає, що неналежна організація процесу із оскарження судового рішення з боку відповідальних осіб є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
Перша касаційна скарга скаржника   зареєстровано у Верховному Суді 23 червня 2021 року. Проте, ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2021 року первісна касаційна скарга повернута скаржнику, оскільки подана особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписана або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено.
Скаржник повторно звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, надіславши її 07 липня 2021 року за допомогою засобів поштового зв`язку. Проте ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року вказану касаційну скаргу повернуто особі, оскільки заявником не було зазначено конкретну норму права, яку судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також не було обґрунтовано у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Скаржником було втретє подано до Верховного Суду касаційну скаргу, яка надійшла до суду 04 серпня 2021 року проте, ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2021 року вказану касаційну скаргу знову було повернуто особі, оскільки заявником не було зазначено конкретну норму права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, щодо якої наявні висновки, викладені у вказаних постановах Верховного Суду, також скаржник не довів подібність правовідносин у цій справі та у справах №420/3577/19, №815/388/17.
Суд звертає увагу скаржника, що в ухвалі Верховного Суду про повернення касаційної скарги скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Однак при поданні касаційних скарги скаржником не взято до уваги роз`яснення щодо вимог, яким має відповідати касаційна скарга в частині визначення підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Водночас, у заяві про поновлення строку на касаційне оскарження скаржник не зазначає обставин, які позбавляли його можливості привести свою касаційну скаргу у відповідність до статті 330 КАС України. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.
Ураховуючи обставини справи, зазначену скаржником причину пропуску строку на касаційне оскарження не можна вважати поважною, тобто такою, що не залежала від волевиявлення особи, яка оскаржує судове рішення, і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України сторони, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту, для чого, як особи, зацікавлені у її поданні, повинні вчиняти всі можливі та залежні від них дії, використовувати всі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Таким чином наведені скаржником причини пропуску строку касаційного оскарження судових рішень не дають достатніх і переконливих підстав визнання поважними причин пропуску такого строку та його поновлення.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що, вирішуючи питання поновлення строку касаційного оскарження,       суд оцінює дотримання строків звернення до суду не тільки на час подачі первісної касаційної скарги, а й з врахуванням усього проміжку часу до постановлення відповідної ухвали про поновлення або відмову у поновленні таких строків.
При цьому, суд касаційної враховує тривалість строку пропущеного строку - майже три місяці з ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, обставини пропуску строку звернення до суду, які залежали виключно від волевиявлення скаржника, а непереборних обставин скаржником не наведено, а Судом не встановлено.
Суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).
У рішенні від 18 жовтня 2005 року у справі «МШ «Голуб» проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.
Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.
Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд приходить до висновків, що наведене в клопотанні скаржника не може бути підставою для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Пунктом 1 частини четвертої статті 333 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтею 333 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ :
Відмовити у задоволенні клопотання Головного управління Держпраці у Львівській області про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №380/6219/20.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2021 року у справі №380/6219/20 за позовом Головного управління Держпраці у Львівській області до Державного підприємства «Львіввугілля» в особі Відокремленого підрозділу «Шахта «Межирічанська», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про застосування заходів реагування.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями і оскарженню не підлягає.

Судді	О.В. Калашнікова М.В. Білак  О.А. Губська