КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/6043/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/14740/2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
16 листопада 2021 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Білич І.М. Коцюрби О.П.,
за участю секретаря судового засідання Пальчика М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мацієвської Ольги Петрівни в інтересах Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року у складі судді Виниченко Л.М.,
у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_1 , третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення із самовільно зайнятого жилого приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права на користування квартирою,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2020 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» звернулось у суд із позовом про виселення ОСОБА_1 із самовільно зайнятого жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
 
Позов обґрунтовано тим, що на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» будинок 26-В на бульварі Верховної ради в з 16.02.2015 року був переданий на праві господарського відання та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».
 
Позивач зазначає, що у квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 30,70 кв.м., загальною площею 46,30 кв.м., яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва, проживав та був зареєстрований власник особового рахунку ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та знятий з реєстраційного обліку 19.04.2018 року. 
 
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 11.03.2020 року, у вказаній квартирі ніхто не зареєстрований. 
 
Після смерті наймача квартиру самовільно зайняв відповідач, останньому був направлений припис про необхідність в добровільному порядку звільнити спірну квартиру, однак вимоги припису виконані не були. 
 
Станом на 01.03.2020 року заборгованість по спірній квартирі за надані житлово-комунальні послуги складає 16 661 грн 37 коп., у тому числі за надані позивачем послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - 5 113 грн 65 коп.
 
У серпні 2020 до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», третя особа: Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про визнання права на користування квартирою АДРЕСА_1 .
 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з народження усе своє життя проживає у спірній квартирі. Окрім нього у квартирі були зареєстровані та постійно проживали понад 50 років його родичі: ОСОБА_2 - дідусь позивача за зустрічним позовом, наймач квартири, ОСОБА_1 - бабуся позивача, ОСОБА_3 - батько позивача та ОСОБА_2 - дядько позивача. 
 
На момент народження позивача, його батько продовжував проживати у квартирі, при цьому, відповідно ст. ст. 64, 65 ЖК України, вселив свого новонародженого сина у квартиру без отримання письмової згоди інших мешканців квартири. 
 
ОСОБА_1 почав проживати у спірній квартирі з моменту свого народження разом з батьками, за місцем знаходження квартири відвідував заклад освіти, чим набув права користування житлом і зберіг його після того, як усі його рідні померли. Спірна квартира є єдиним житлом позивача, іншого житла він не має.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року в задоволенні позову КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. 
 
В апеляційній скарзі адвокат Мацієвська О.П. в інтересах Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» посилаючись на порушення вимог ст. 263 ЦПК України, просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у позові комунального підприємства та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. 
 
В обґрунтування апеляційної скарги, зазначено, що суд першої інстанції зробив помилкові висновки стосовно того, що ОСОБА_5 вселився в квартиру з моменту народження, проживав однією сім`єю тільки з родичами померлого батька, вів з ними спільне господарство, посилаючись тільки на пояснення свідків по справі, які є близькими родичами відповідача по первісному позову.
 
Також свідки, стверджували, що їх онук народився в Києві, що не відповідає дійсності, так як в свідоцтві про народження чітко зафіксовано місце народження: місто Ірпінь, а тому такі пояснення тільки підтверджують їх зацікавленість в позитивному вирішенні питання щодо набуття права користування жилим приміщенням племінника або онука, а наявність у ОСОБА_1 родинних відносин з мешканцями спірної квартири не є підставою для визнання його членом сім`ї з особами, які були зареєстровані в цій квартирі.
 
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази достатніх та триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання, а саме: відсутні докази медичного обслуговування за спірною адресою, жодного разу не сплачувалися ним житлово-комунальні послуги по спірній квартирі, що підтверджується наявною заборгованістю більше 16 000 грн, проведення будь-яких ремонтних робіт в квартирі, наявність спільних витрат з родичами, купівля майна для спільного користування.
 
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Варвась Д.О в інтересах ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
 
Колегія суддів, вислухавши, представника позивача адвоката Мацієвську О.П. представника третьої особи, які просили апеляційну скаргу задовольнити,  адвоката Варвась Д.О в інтересах ОСОБА_1 , який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до справи, рішення районного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог не оскаржено, тому колегія суддів у відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними у ній доказами  та перевіряє законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог  апеляційної скарги.
 
Як убачається з матеріалів справи,  розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» від 13.02.2015 № 61, за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» з 16 лютого 2015 року закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громада міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, та елементи зовнішнього благоустрою, в перелік яких, згідно Акту приймання-передачі житлових будинків, затвердженого 01.04.2015 року, включено будинок за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 6-8).
 
Згідно довідки комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 14.02.2020 № 02/04/00-579, власником особового рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 рахується ОСОБА_2 (т.1 а.с. 17).
 
Відповідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва № 48532068 від 11.03.2020, станом на 11.03.2020 зареєстровані особи у житловому приміщенні за указаною адресою, загальною площею 46,3 кв.м., що складається з двох житлових кімнат,  відсутні (т. 1 а.с. 18).
 
Встановлено, що у спірному жилому приміщенні проживає  відповідач ОСОБА_1 .
 
Відмовляючи у задоволенні заявленого по справі комунальним підприємством позові про виселення із самовільно зайнятого приміщення,  районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 вселився у кв. АДРЕСА_1 не самовільно, а після його народження за місцем реєстрації та проживання його батька ОСОБА_3 , де постійно мешкає по даний час, з наймачами квартири проживав однією сім`єю, а після смерті батька та досягнення повноліття  продовжував спільно проживати та вести спільне господарство зі своєю бабусею ОСОБА_6 та дядьком ОСОБА_2 по час їх смерті.
 
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на законі.
 
Згідно положень  ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Відповідно ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
 
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування житловим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.
 
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 зі змінами, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.
 
Згідно положень ст. 17 ЦК УРСР, яка була чинна на час вселення відповідача у спірну квартиру, місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.
 
Як убачається зі справи,  за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 з 30.12.1970 по 05.01.1989 р. та з 12.03.1991 р. по ІНФОРМАЦІЯ_2 - помер; ОСОБА_2 з 3012.1968р. по по ІНФОРМАЦІЯ_3 - помер; ОСОБА_2 - з 14.06.1978 р. по ІНФОРМАЦІЯ_4 - помер; ОСОБА_6 з 07.07.1970 р. по ІНФОРМАЦІЯ_5 - померла (т. 1 а.с. 219).
 
Відповідно до інформації, яка міститься у  долученій до справи копії свідоцтва про народження, відповідач ОСОБА_1 10.07.1992року й його батьками є ОСОБА_3 та  ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 124).
 
Встановлено, що реєстрація  у спірній квартирі батька відповідача - ОСОБА_3 у період з 30.12.1970 по 05.01.1989 р. та з 12.03.1991 р. по 29.11.2005 р. також підтверджується також і долученим до справи повідомленням від 19.02.2020 № 103/1295/34/2 Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (т. 1 а.с. 138).
 
Зазначені обставини свідчать про те, що  відповідач із мешканцями спірного житлового приміщення перебував у родинних відносинах; зокрема, був  сином  ОСОБА_3 , онуком ОСОБА_2 та ОСОБА_7 й племінником ОСОБА_2 ..
 
Матеріалами справи доведено, що  батько відповідача помер у віці 23 років, мати - у віці 34 роки,  його дядько помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а дід і баба, відповідно, 19.04.2018р. та 06.02.2017р. (а.с.131- 135 т.1).
 
З пояснень допитаних судом у якості свідків  ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 убачається, що у дитинстві відповідача було зареєстровано у       м. Ірпінь за місцем реєстрації матері, проте  фактично з дня народження він проживає у кв. АДРЕСА_1   разом  зі своїми родичами. Виростила ОСОБА_1 його баба ОСОБА_7 . За місцем спірної квартири відповідач ходив у дитячий садок та школу. За адресою  проживання прабаби по пр. Лісовому він був лише зареєстрований й після  смерті останньої  й успадкування квартири був вимушений її продати через борги.
 
Отже, указані свідки підтвердили  факт проживання відповідача у спірному жилому приміщенні з моменту народження.  Належних та допустимих доказів на спростування указаних обставин, позивачем не надано й до матеріалів справи не долучено.
 
А тому  та обставина, що допитані судом свідки перебувають у родинних відносинах з відповідачем, з урахуванням матеріалів справи, у їх сукупності,  не свідчить про недостовірність  наданих ними пояснень, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в указаній частині вимог. 
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї власника житла від 20.03.2019, складеного депутатом Ірпінської міської ради Олійнич О.Р., за адресою: АДРЕСА_4   прописана та проживає ОСОБА_8 разом із сім`єю: чоловік ОСОБА_13 , син ОСОБА_14 , син ОСОБА_15 .. Племінник ОСОБА_8 - ОСОБА_1 був прописаний/зареєстрований за вказаною адресою до 07.02.2012 року, але не проживав разом з її сім`єю. Станом на 20.03.2019 року за вказаною адресою ОСОБА_1 не прописаний і не проживає (а.с.126 т.1).
 
Долученими до справи актами від 08.01.2020року та 11.02.2020 року підтверджено факт проживання  ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні (а.с.127,128 т.1).
 
Встановлено, що відповідачу  на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 07.09.2018 року за реєстровим номером 8-663, належала кв. АДРЕСА_5 , яку  ОСОБА_1 відчужив за договором купівлі-продажу  від 11.12.2018 року  (т.1 а.с.130, т. 2 а.с. 62).
 
Відповідно до  акту від 12.09.2018 року, засвідченого головою ЖБК «Автомобіліст», ОСОБА_1 не проживає у кв. АДРЕСА_5 з 2012 року (а.с. 73 т.1).
Твердження апеляційної скарги про недостовірність викладеної у акті від 12.09.2018 року інформації спростовуються поясненнями свідків та даними, які містяться у  долучених до справи інших актах.
 
Відповідно до положень ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого житлового приміщення.
 
Встановлено, що відповідач вселився у квартиру, в якій був зареєстрований та проживав його батько - ОСОБА_3 , а тому  вселення у житлове помешкання дитини до батька не потребувало згоди інших мешканців квартири.
 
До того ж, як свідчать матеріали справи, інші  родичі - дядько та діб з бабою не заперечували проти його проживання у квартирі, а згідно пояснень свідків саме баба займалася  вихованням внука.  
 
Окрім цього, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.11.2020 року відмовлено ОСОБА_1 у визнанні права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю з підстав того, що житлове приміщення  належить до комунальної власності, в той час як родина позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 користувалися спірною квартирою на підставі найму й за життя спірне помешкання не приватизували (а.с.75-77 т.2).
 
Зі справи убачається, що відповідач вносить платежі за отримані житлово-комунальні послуги (а.с.19 т.1). 
 
Колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги у кв. АДРЕСА_1 , реєстрація відповідача за іншими адресами, а також відчуження успадкованої квартири, яка  відповідно до справи була реалізована через існування у відповідача боргових зобов`язань, не є підставами для задоволення позову про виселення ОСОБА_1 зі спірної  житлового приміщення.
 
Матеріалами справи не доведено самоправне зайняття ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.96 № 9,  наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. 
 
Розглядаючи спір про виселення ОСОБА_1 зі спірного житлового приміщення, районний суд повно та об`єктивно з`ясував обставини справи, наявним у справі доказам дав належну оцінку й ухвалив законне та обґрунтоване рішення.
 
Правових підстав до задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до ст. 375 ЦПК України, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підлягає залишенню без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Мацієвської Ольги Петрівни в інтересах Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» залишити без задоволення.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року залишити без змін.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                               
Постанова суду  набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 23 листопада 2021року.

Суддя-доповідач:   

Судді: