ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8603/21                                                                        Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача Кузьменка В.В.,
                                     суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_2 про скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2021, 

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив:
- скасувати постанову від 24.02.2021 у ВП № 61099631 про накладення штрафу у розмірі 120502,18 грн.;
- зобов`язати відповідача виконати новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у ВП №61099631. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2021 позовну заяву  повернуто особі, яка її подала.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм процесуального права, без врахування всіх фактичних обставин справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з ч. 2  ст. 312  КАС України, якою, зокрема, передбачено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачеві розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив скасувати постанову про накладення штрафу та зобов`язати відповідача виконати новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2021 позовну заяву  повернуто на підставі пункту 6 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки порушено правила об`єднання позовних вимог, заявляючи позовну вимогу щодо перерахунку заборгованості зі сплати аліментів, яка підсудна суду, який видав виконавчий документ, а саме Дніпровському районному суду міста Києва (судовий наказ № 755/19086/19 від 04.12.2019).
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, керуючись положеннями процесуального закону, колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
На примусовому виконанні відповідача у виконавчому провадженні №61099631 знаходиться судовий наказ № 755/19086/19 від 29.11.2019, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 04 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з 26.11.2019 і до досягнення дитиною повноліття.
24.02.2021 відповідачем при примусовому виконанні судового наказу №755/19086/19 від 2"9.11.2019, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 04.12.2019, винесено постанову про накладення на боржника штрафу в розмірі 120  502,18 грн за неповну та нерегулярну сплату аліментних платежів.
Порядок накладення штрафу на боржника у виконавчому провадженні встановлений положеннями ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.
Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувану.
Тобто, наявність підстав для накладення штрафу та його розмір залежить від розміру заборгованості зі сплати аліментів.
Застосовуючи положення абз. 3 ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», при винесенні постанови про накладення штрафу у розмірі 50% від 24.02.2021, відповідач керувався останнім розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, за яким загальний розмір заборгованості позивача станом на 01.02.2021 перед стягувачем становить 241  004,36 грн.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Крім того, діючим законодавством України визначено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів виконавчої служби, який регулюється положеннями розділу X ЗУ «Про виконавче провадження», та судовий контроль за виконанням судових рішень, який регулюється положеннями розділу VII ЦПК України.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Таким чином, апелянтом вірно вказано, що з урахуванням обставин даної справи, на законодавчому рівні встановлено неоднозначність застосування норм процесуального права для визначення предметної юрисдикції для захисту та відновлення порушених прав і свобод сторін виконавчого провадження.
Так, 09 березня 2021 року, в межах встановленого законом процесуального строку для оскарження рішення державного виконавця, позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою на рішення Головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арійончик Катерини Володимирівни в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 447 ЦПК України, відповідно до якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Однак, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.03.2021, заявнику відмовлено у відкритті провадження в цивільній справі, та зазначено, що скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Враховуючи викладене, позивач звернувся за захистом своїх прав до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним адміністративним позовом.
Посилання Окружного адміністративного суду м. Києва на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.01.2021 у справі № 2-751/2007 не підтверджує правову позицію суду попередньої інстанції, позаяк даний висновок не розмежовує оскаржувану категорію справ за предметною юрисдикцією адміністративного та цивільного судочинств, а лише вказує на можливість учасника виконавчого провадження обирати спосіб судового захисту в порядку цивільного судочинства: або оскаржувати дії державного виконавця у порядку контролю за виконанням судового рішення, що регулюється положеннями розділу VII ЦПК України, або пред`являти позов щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів на загальних підставах, відповідно до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».
При зверненні до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування рішення позивачем було заявлено пов`язані між собою позовні вимоги, предметна, територіальна та інстанційна юрисдикція яких, відповідно до положень КАС України, належить до адміністративного судочинства, крім того, підсудність основної позовної вимоги закріплено імперативною нормою - ч. 2 ст. 74 Закону України № 1404-УІІІ, відповідно до якої, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції вони видані.
Поряд з наведеним, частиною третьою статті 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1  ст.2 КАС України  є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Європейський суд з прав людини в Рішенні від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" констатував, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.
Враховуючи викладене та беручи до уваги наведені вище положення процесуального законодавства колегія суддів суд вважає висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви передчасним, оскільки позивачем не було порушено правил об`єднання позовних вимог. Відтак ухвала Окружного адмінстративного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року про повернення позовної заяви позивачу підлягає скасуванню.
Таким чином, після детального з`ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що наявні підстави для забезпечення права особи на суд та задоволення апеляційної скарги.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справу слід направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, 

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2021 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - ОСОБА_2 про скасування постанови, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.04.2021 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя-доповідач                                                              В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                 Я. М. Василенко

                                                                                          О. М. Ганечко