ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5845/21 Справа № 201/11406/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2021 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
                ОСОБА_1 

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживача, -     
ВСТАНОВИЛА: 

       В листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради (далі - КП «Теплоенерго» ДМР) про захист прав споживача.        
       В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 04 вересня 2020 року вона, придбала квартиру АДРЕСА_1 . Після придбання квартири виявила у поштовій скриньці лист від КП «Теплоенерго» ДМР - досудову вимогу від 08 вересня 2020 року щодо сплати заборгованості за послуги з теплопостачання у розмірі 50 204, 54 грн. Враховуючи, що за 4 дні володіння квартирою вона не отримувала послуг від відповідача на таку суму та очевидно це борг попередніх власників квартири, 12 жовтня 2020 року звернулася до з заявою щодо виключення з обліку, по особовому рахунку № НОМЕР_1 , заборгованості попередніх власників квартири за період до 04 вересня 2020 року, на яку отримала відповідь про відсутність можливості списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги відповідно до роз`яснювального листа Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 12/1-54 від 17 травня 2007 року, та про те що споживач зобов`язаний інформувати виконавця комунальних послуг про зміну власника житла відповідно до пункту 11 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». При цьому відповідач визнає, що ОСОБА_1  своєчасно проінформувала відповідача про зміну власника вказаної квартири, яка має особовий рахунок № НОМЕР_1 . Також у відповіді КП «Теплоенерго» ДМР визнає, що заборгованість за надані послуги центрального теплопостачання у розмірі 50 204, 54 грн виникла з вини попередніх власників.         У зв`язку з викладеним просить суд зобов`язати КП «Теплоенерго» ДМР, виключити з обліку по особовому рахунку ОСОБА_1 заборгованість попередніх власників квартири за період до 04 вересня 2020 року.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с. 78-79). 
       Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
       Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що покупець не зобов`язаний сплачувати борги попередніх власників квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі купівлі-продажу, а також тим, що борг перед КП «Теплоенерго» ДМР утворений за вини минулих власників квартири позбавляє її права на отримання субсидії на оплату комунальних послуг (а.с. 82-89).
       07 червня 2021 року відповідач КП «Теплоенерго» ДМР надало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 березня 2021 року без змін. Вказували, що жодних прав позивача вони не порушили, крім того, відповідно до пп.4 п.14 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого Постановою КМУ від 21 жовтня 1995 року №848, позивач позбавлена права на призначення субсидії не через борг перед КП «Теплоенерго» ДМР, а через те, що за період з червня по серпень 2020 року позивачем придбано дві квартири, загальна вартість яких перевищує 50 000 грн (а.с. 97-100).
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. (п.4 ч.4 ст.19 ЦПК України).
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.        Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , придбала квартиру згідно договору купівлі-продажу №НМВ 451433 від 04 вересня 2020 року (а.с. 6-11).
       05 жовтня 2020 року, після отримання досудової претензії від 08 вересня 2020 року позивач дізналась, що заборгованість за послуги станом на дату укладення договору купівлі-продажу складає 50 204, 54 грн (а.с. 12), звернулась до служби реалізації та збору платежів КП «Теплоенерго» ДМР для здійснення переоформлення особового рахунку № НОМЕР_1 , закріпленого за адресою АДРЕСА_2 , та подачі заяви-скарги щодо заборгованості, яка обліковується на особовому рахунку (а.с. 13-16).
       У листі від 19 жовтня 2020 року за вих. № 2200 позивачу надано обґрунтовану відповідь щодо заборгованості на особовому рахунку № НОМЕР_1 , закріпленого за адресою АДРЕСА_2 , та надано зауваження, що заборгованість, яка виникла з вини попереднього власника відповідно і продавця квартири буде стягнуто з ОСОБА_2 (а.с. 17-18).
       Зазначене вказує що на позивача не покладено обов`язків сплатити борги попереднього власника.
       19 листопада 2020 року за адресою позивача було надіслано претензію про несплату за постачання теплової енергії у сумі 50 204, 54 грн (а.с.23).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
       Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому позивач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги з моменту набуття права власності на нерухоме майно.
       Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 525 ч.1 ЦК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
       При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
       Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
       Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
       У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Варто враховувати, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
       Згідно п. 1 ч. 1 і ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
       Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Як передбачає ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
       Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
       Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21 липня 2005 р. № 630 послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної та гарячої води згідно з нормативами (нормами) споживання або показаннями засобів обліку води.
       Вимоги п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлюють право споживача на одержання в установленому законодавством порядку необхідної інформації про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання послуг, їх споживчі властивості тощо.
       Положення п. 6 вказаної статті встановлюють право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
       У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі
№ 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».
       З 04 вересня 2020 року власником квартири АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 .
       За вищевказаною адресою на ім`я абонента ОСОБА_1 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
       Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо припинення протиправних дії відповідача щодо обліку попереднього власника квартири за надані комунальні послуги, оскільки чинним законодавством не визначено механізму списання боргів за отримані житлово-комнальні послуги.
       Так, згідно положень ч.ч.1, 2 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16 липня 1999 року бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.
       Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку розрахунків за житлово-комунальні послуги на кожен об`єкт обліку (квартиру) підприємство відкриває один особовий рахунок.
       Отже, сам факт рахування за певною квартирою суми боргу не свідчить про порушення прав, у даному випадку, позивача.
       Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що наявність заборгованості колишнього власника квартири на особовому рахунку порушує його права та інтереси, яка є власника квартири, але позивачем не доведено, що на час розгляду справи у суді відповідачем порушуються його права, як споживача комунальних послуг.
       Колегія суддів наголошує на тому, що особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Як правило, спосіб захисту порушеного права визначено законом.
       Зобов`язання КП «Теплоенерго» ДМР щодо виключення з обліку по особовому рахунку заборгованості попередніх власників не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту.
       Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
       За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

       Судді:                                                                Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                               М.О. Макаров