Справа № 463/4773/17                                Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В. 
Провадження № 22-ц/811/3050/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 66

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       23 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М..,
секретаря Юзефович Ю.І.
з участю перекладача Градюка І.О., позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідача  ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та зустріним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення,-
встановив:
У вересні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1  на підставі договору дарування квартири, в якій також зареєстрований відповідач, з яким станом на час подання позову позивач перебувала у шлюбі. З червня 2016 року шлюб фактично припинив існування і з цього часу відповідач за вказаною адресою не проживає без поважних причин. Підставою реєстрації відповідача ОСОБА_3 , громадянина Єгипту, в спірній квартирі було те, що останньому потрібно отримати громадянство України, а для цього необхідна була реєстрація місця проживання, якої він в Україні не мав. Отже, реєстрація відповідача в спірній квартирі є формальною, але така реєстрація порушує права позивача як власника квартири, вона не може розпорядитися квартирою, реєстрація у квартирі відповідача впливає на розмір комунальних послуг, які вона сама оплачує, а також на отримання субсидії, тощо. 
З врахуванням того, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з червня 2016 року, тобто понад один рік, що перевищує строки встановлені ст. 405 ЦК України, жодних домовленостей з ним про його тимчасову відсутність не було, а отже він не проживає квартирі без поважних причин, і відповідно втратив право на користування цим житловим приміщенням, просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації.
Під час розгляду справи, у лютому 2018 року представник відповідача ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом в інтересах відповідача до позивачки ОСОБА_1 , просив вселити  ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .
Сторона відповідача зустрічний позов мотивує тим, що 10.04.2009 між позивачкою і відповідачем укладено шлюб, відповідач був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 як член сім`ї власника житла. Рішенням суду даний шлюб розірвано, проте станом на день подання зустрічного позову рішення законної сили не набрало у зв`язку із апеляційним оскарженням. Однією з підстав розірвання шлюбу позивачка вказала на вимоги відповідача щодо належної їй на праві власності квартири. Щоб не викликати таких підозр, відповідач для уникнення сварок, змушений був тимчасово залишити квартиру позивачки, незважаючи на те, що він у цій квартирі офіційно зареєстрований, там знаходяться його особисті речі, як наслідок був змушений орендувати житло. У період з грудня 2016 року по червень 2017 року відповідач навідувався у спірну квартиру, мав ключі від квартири, він не втрачав інтерес до спірної квартири, проте не проживав там для уникнення сварок, бійок, які могли виникнути між ним та дружиною. 22.09.2017 він мав намір повернутись у спірну квартиру для постійного проживання, але ОСОБА_1 своїми діями перешкоджала його вселенню, а саме не впускала до спірного житлового приміщення, у зв`язку з чим він змушений був звертатися до поліції. Після цієї події ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. На сьогоднішній день відповідач немає постійного місця проживання, змушений орендувати житло. Таким чином, у нього виникла необхідність звернутися до суду з позовом про вселення до спірної квартири.
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації – відмовлено за безпідставністю.
Позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено.
Вселено  ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати в розмірі 704,8 грн. 
Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , вважає незаконним і необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що лише у 2017 році ініціювала розірвання шлюбу в суді і фактично шлюб був припинений у грудні 2018 року. Звертає увагу, що з позовною заявою про розірвання шлюбу звернулася до суду 16.06.2016, оскільки з червня 2016 року шлюб припинив існування, з цього часу відповідач у спірній квартирі не проживав. Причиною звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу була агресивна поведінка ОСОБА_5 по відношенню до неї, яка проявлялася в образах, приниженнях, застосуванні фізичної сили.
Так само, на думку апелянта, не відповідають дійсним обставинам справи висновки суду про те, що відповідач неодноразово намагався вселитися у спірну квартиру, але вона його не впускала. На її переконання, суд безпідставно не прийняв до уваги її пояснення про те, що відповідачу, як громадянину Єгипту, була потрібна лише реєстрація місця проживання в Україні, а 22.09.2017 після ухвалення 20.09.2017 судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу, відповідач намагався зайти у належну їй квартиру для того, щоб вчинити скандал, у зв`язку із чим вона зверталася у поліцію боячись за власне здоров`я та життя.
Крім цього, судом не прийнято до уваги те, що відповідач після розірвання шлюбу є колишнім членом сім`ї власника, не проживає з нею у спірній квартирі з червня 2016 року, спільним побутом не пов`язаний, не має з нею спільних прав та обов`язків. Відтак, суд не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 27 лютого 2019 357/7940/16 та від 14 серпня 2019 року по справі № 702/101/18, за якими, якщо після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції врахував, що відповідач, як чоловік позивачки, був зареєстрований у спірній квартирі як член сім`ї власника. У червні 2016 року позивачка замінила замки у дверях квартири, ключі відповідачу не надала і він був позбавлений можливості користуватися спірною квартирою. Окрім того, на цей час сторони ще перебували у шлюбі, позивачка лише у 2017 році ініціювала розірвання шлюбу в суді і фактично шлюб між ними припинений у грудні 2018 року, при цьому відповідач неодноразово намагався вселитися у спірну квартиру, але позивач його не впускала.
Відтак, суд прийшов висновку, що позов про визнання відповідача втратившим право на проживання у спірній квартирі є безпідставним, оскільки позивачка не довела, що відповідач не проживав у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, а зустрічний позов підлягає до задоволення, оскільки відповідач зареєстрований у спірній квартирі і у встановленому законом порядку права на проживання у квартирі не позбавлений.
Доводи представника позивача проте, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивачки, а тому не має права на проживання у спірній квартирі, суд не врахував, оскільки предметом позову є спір пов`язаний із втратою права на користування спірною квартирою з підстав визначених ст.71 ЖК України та ст.405 ЦК України, а не про позбавлення його права на користування житлом через припинення членства із сім`єю власника житла.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям, шлюб між якими укладений 10 квітня 2009 року у Личаківському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 60.
Від шлюбу у сторін дітей немає. 
Позивачка ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка набута нею на підставі договору дарування від 20.12.2005 року, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.01.2006 (а.с. 6,7)
З копії довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №228 від 21 червня 2017 року встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 .
Відповідач ОСОБА_3  вселений у вказану квартиру за згодою власника квартири ОСОБА_1 , як член сім`ї власника – чоловік.
У червні 2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено, розірвано шлюб між ОСОБА_1 1959 р.н. та ОСОБА_3 1968 р.н., зареєстрований 10 квітня 2009 року Личаківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 60.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року прийнято відмову позивачки ОСОБА_1 від позову, визнано нечинним рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2017 року, закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
Заява про відмову від позову подана позивачкою ОСОБА_1 з тих підстав, що 21.12.2018 року проведено реєстрацією розірвання шлюбу між сторонам у Личаківському ВДРА, що підтверджується свідоцтвом серія НОМЕР_1 .
Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.
Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Враховуючи наведене, позивачка ОСОБА_1 , як власник квартири за адресою:  АДРЕСА_2 ,має право на безперешкодне користування та розпорядження квартирою.
Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням позивачка ОСОБА_1 покликалася на те, що відповідач ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації з червня 2016 року, тобто понад один рік, що перевищує строки встановлені ст. 405 ЦК України, жодних домовленостей з ним про його тимчасову відсутність не було, а отже він не проживає квартирі без поважних причин, і відповідно втратив право на користування цим житловим приміщенням.
Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , а також звертаючись із зустрічним позовом про вселення у спірну квартиру, сторона відповідача власні вимоги мотивує тим, для уникнення сварок при вирішенні питання розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_3 змушений був тимчасово залишити квартиру позивачки, незважаючи на те, що він у цій квартирі офіційно зареєстрований, там знаходяться його особисті речі, як наслідок був змушений орендувати житло. У період з грудня 2016 року по червень 2017 року відповідач навідувався у спірну квартиру, мав ключі від квартири, він не втрачав інтерес до спірної квартири, проте не проживав там для уникнення сварок, бійок, які могли виникнути між ним та дружиною. На сьогоднішній день відповідач немає постійного місця проживання, змушений орендувати житло, таким чином, у нього виникла необхідність звернутися до суду з позовом про вселення до спірної квартири.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. 
Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не втрачав інтересу до спірної квартири, а його відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, натомість позивач змінила замки та в квартиру відповідача не допускає.
Як зазначено вище, суд першої інстанції прийшов висновку, що позов про визнання відповідача втратившим право на проживання у спірній квартирі є безпідставним, оскільки позивач не довела, що відповідач не проживав у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, а зустрічний позов підлягає до задоволення, оскільки відповідач зареєстрований у спірній квартирі і у встановленому законом порядку права на проживання у квартирі не позбавлений.
В свою чергу, суд не врахував доводи представника позивача проте, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивачки, а тому не має права на проживання у спірній квартирі, оскільки предметом позову є спір пов`язаний із втратою права на користування спірною квартирою з підстав визначених ст.71 ЖК України та ст.405 ЦК України, а не про позбавлення його права на користування житлом через припинення членства із сім`єю власника житла.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом  матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення — гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову — це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову — це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову — це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
У статті 2 Закону України    «Про судоустрій і статус суддів» закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Проте, суд першої інстанції інстанцій зазначених вимог закону не врахував та дійшов передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні первісного позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мав повноваження згідно з вимогами ЦПК України. 
Висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак – порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.
З матеріалів справи вбачається наявність спору між позивачкою ОСОБА_1 – власником квартири АДРЕСА_1 , а також відповідачем ОСОБА_3 , який є колишнім членом сім`ї власника, щодо права останнього на користування чужим майном. 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідач вселився у спірну квартиру як член сім`ї власника квартири і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Судом встановлено, що відповідач спільним побутом із позивачкою не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, що відповідає висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц, який, згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України необхідно враховувати при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Необхідно зазначити, що істотне значення має та обставина, що відмова в позові з причин неправильного визначення правової підстави за одночасної ідентичності матеріального змісту позовних вимог, фактично скеровує позивачку на повторне звернення до суду, повторне проходження судових процедур, у тому числі і сплату судових витрат, повторне доведення фактичних підстав позову тощо, що не відповідатиме принципам розумності та справедливості, а також спотворює завдання цивільного судочинства, зафіксоване у статті 2 ЦПК України.
Водночас відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою.
З огляду на те що закон №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
В свою чергу, з врахуванням висновку суду апеляційної інстанції про визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , не підлягає задоволенню його вимога за зустрічним позовом про вселення у дану квартиру.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
З наведених підстав, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, а також про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України 
Відповідно до положень ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2020 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації – задовольнити.
Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти ОСОБА_3 з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення у квартиру АДРЕСА_1 – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) гривень судового збору, сплаченого при зверненні із позовом до суду та 2017 (дві тисячі сімнадцять) гривень 50 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 листопада 2021 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк