Постанова
Іменем України                            
                                
04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 172/1014/19
провадження № 61-16613св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач),  Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув  у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2020 року в складі судді Битяка І. Г.  та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня   2020 року в складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.
В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,483 га, кадастровий номер 1220781100:02:004:0056, яка розташована на території Богданівської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно               від 12 червня 2019 року № 170288986 їй стало відомо, що 13 травня 2016 року державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Дубовиком А. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29584375, вид іншого речового права: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку площею 5,483 га, кадастровий номер 1220781100:02:004:0056, за користувачем ОСОБА_2 .
Згідно з вимогами законодавства, яке діяло на момент прийняття оскаржуваного рішення, вносити записи про набуття права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб до державного реєстру речових прав на нерухоме майно можливо виключно у разі набуття такого права на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб. Однак, між нею та ОСОБА_2 договір емфітевзису не укладався, оригінал договору із заявою про державну реєстрацію прав державному реєстратору Дубовику А. О. не подавався.
У матеріалах реєстраційної справи, в порушення вимог закону, відсутня заява ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав із підписом заявника, а лише наявні відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав.
Ураховуючи наведене, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, позивач просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Васильківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Дубовика А. О. індексний номер № 29584375 від 13 травня 2016 року  про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, вид іншого речового права: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку площею 5,483 га, кадастровий номер 1220781100:02:004:0056, що розташована на території Богданівської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області                                від 25 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, мотивоване тим, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, оскільки з реєстраційної справи № 307494212207, витребуваної та оглянутої судом першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_4 на підставі довіреності, виданої від імені позивача ОСОБА_1 , укладено договір встановлення емфітивзесу на земельну ділянку, на підставі якого державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб за відповідачем           ОСОБА_2 .
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
07 листопада 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від  06 жовтня 2020 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 389, пункту 1 часини третьої статті 411 ЦПК України, зокрема, заявник вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а також ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не дослідили зібрані у справі докази.
Заявник вказує, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора, вносити записи про набуття права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб до державного реєстру речових прав на нерухоме майно можливо виключно у разі набуття такого права на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки та землекористувачем, та надання оригінала договору державному реєстратору.
Суди не перевірили які саме документи стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29584375, вид іншого речового права: право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку площею 5,483 га, кадастровий номер 1220781100:02:004:0056, за користувачем ОСОБА_2 та ким вони були подані.
Подані державному реєстратору документи не відповідають вимогам, встановленим вищевказаним Законом, оскільки оригінал договору емфітевзису разом із заявою про державну реєстрацію прав державному реєстратору          Дубовику А. О. не подавався, а реєстраційні дії в порушення вимог закону проведені на підставі копії договору, а не оригіналу. 
Крім того, заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права, а саме: частини другої статті 17, частини першої, четвертої, п`ятої статті 20, частини першої статті 22, пункту 1 частини першої статті 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IVта пунктів 6, 7, 8, 9 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у подібних правовідносинах, зокрема, коли оскаржуються дії та/або рішення державних реєстраторів з тих підстав, що в матеріалах реєстраційної справи відсутні оригінали, а у випадках передбачених законом копії документів на підставі яких державним реєстратором проведено державну реєстрацію прав. При цьому у матеріалах реєстраційної справи немає жодного підтвердження їх вилучення. 
Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії І-ДП №033228 ОСОБА_1 на підставі розпорядження голови Васильківської районної державної адміністрації від 27 листопада 2002 року                   № 523-р передано у приватну власність земельну ділянку площею 5,483 га, яка розташована на території Богданівської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 червня 2019 року видно, що державним реєстратором Васильківського районного управління юстиції Дубовиком А. О. 13 травня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 29584375 та внесено відповідний запис до державного реєстру. Підставою виникнення іншого речового права вказаний договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) б/н виданий 10 березня          2014 року на строк до 10 березня 2114 року, передача емфітевтичного права відбувається за 50 000,00 грн, суб`єкт іншого права - правокористувач, емфітевт ОСОБА_2 , власник ОСОБА_1 , земельна ділянка площею 5,483 га.
05 березня 2014 року до державного реєстратора реєстраційної служби Васильківського районного управління юстиції Дубовика А. О. звернулася     ОСОБА_1 із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) на земельну ділянку кадастровий номер 1220781100:02:004:0056.
Судом першої інстанції було витребувано та оглянуто реєстраційну справу                       № 307494212207, з якої встановлено, що  10 березня 2014 року між ОСОБА_4 , який діє від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 06 грудня 2013 року, та ОСОБА_2 укладено договір встановлення емфітевзису на земельну ділянку площею 5,483 га, яка знаходиться на території Богданівської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області.
Державним реєстратором Васильківської районної державної адміністрації Дубовиком А. О. 13 травня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме реєстрацію іншого речового права - право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на земельну ділянку кадастровий номер 1220781100:02:004:0056 за суб`єктом ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Пунктом 3 частини першої статті 395 ЦК України передбачено, що самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).
Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Право емфітевзису відповідно до частини першої статті 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув.
Встановлено, що в силу закону договір емфітевзису обов`язковому нотаріальному посвідченню не підлягає.
Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень- це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Тобто державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою.
Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), встановлено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
У пункті 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Ураховуючи наведене, належним чином встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що державний реєстратор здійснив реєстрацію речового права відповідача (емфітевзис) на підставі достатніх первинних документів та діяв у спосіб встановлений законом, у межах своїх повноважень. 
Доводи касаційної скарги про те, що подані державному реєстратору документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,  не заслуговують на увагу, оскількияк встановлено судами ОСОБА_4 на підставі довіреності, виданої від імені позивача, укладено договір встановлення емфітивзесу на земельну ділянку, на підставі якого державним реєстратором прийнято рішення про реєстрацію права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб за відповідачем ОСОБА_2 . 
Зазначені обставини позивачем не спростовані, а доводи скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, проте встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в їх оцінку. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права, а саме: частини другої статті 17, частини першої, четвертої, п`ятої статті 20, частини першої статті 22, пункту 1 частини першої статті 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV та пунктів 6, 7, 8, 9 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у подібних правовідносинах, не заслуговують на увагу, оскільки це не впливає на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень. Так, суди встановили, що державний реєстратор здійснив реєстрацію речового права відповідача (емфітевзис) на підставі достатніх первинних документів та діяв у спосіб встановлений законом, у межах своїх повноважень, а тому такі аргументи заявника у касаційній скарзі фактично зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
Посилання заявника на недослідження судами матеріалів реєстраційної справи, не заслуговують на увагу, оскільки як зазначено в оскаржуваних судових рішенням судом першої інстанції було витребувано та оглянуто реєстраційну справі                          № 307494212207. У суду касаційної інстанції відсутні підстави вважати зазначені обставини такими, що не відповідають дійсності.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та  апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня   2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. М. Ігнатенко
 
С. О. Карпенко
 
В. А. Стрільчук