Номер провадження: 22-ц/813/2119/21 
Номер справи місцевого суду: 520/7423/16-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 5

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2021 року                                                                м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Рибачук О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 – представника ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_3 , треті особи – ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

24 червня 2016 року Одеська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою та просила суд витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_1 . В подальшому позовні вимоги були збільшенні та окрім витребування майна, позивач просив суд встановити порядок виконання рішення суду шляхом визначення, що після набрання рішенням законної сили, воно є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстроване приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31699217 від 04.10.2016 року, а також підставою для реєстрації за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради права власності на двохкімнатну квартиру загальною площею – 48,6 кв.м., житловою площею – 29,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 року по справі №520/7568/13ц, яке залишено у силі ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 року, дана квартира визнана власністю Одеської міської ради як відумерла спадщина та витребувана з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , яка незаконно провела відчуження даного майна 08.07.2013 року ОСОБА_2 , яка в свою чергу незаконно продала квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (т.1, а.с. 192-197).
Відповідно до письмової заяви Одеської міської ради від 07.05.2018 року (т.1, а.с.134) ухвалою суду від 30.10.2018 року (т.1, а.с 186) було замінено відповідача на ОСОБА_7 , із залучення ОСОБА_2 як третю особу на стороні відповідача.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року позовні вимоги Одеської міської ради щодо витребування майна із чужого незаконного володіння було задоволено. Вирішено витребувати на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 з чужого володіння ОСОБА_3 та встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання рішення законної сили, воно є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення за ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке зареєстроване приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31699217 від 04.10.2016 року, а також підставою для реєстрації за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради права власності на двохкімнатну квартиру загальною площею – 48,6 кв.м., житловою площею – 29,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (т.2, а.с.8-11).
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 10 липня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду першої інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та закрити провадження по справі № 520/7423/16-ц на підставі п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при ухвалені рішення було порушено норми ст. 255 ЦПК України, не взято до уваги наявність підстав для закриття провадження, адже в Київському районному суді м. Одеси вже перебувала цивільна справа № 520/17252/13-ц за позовом прокуратури Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання добросовісним набувачем, та рішення від 01.08.2014 року, яке набрало законної сили, задоволенні позовних вимог прокуратури Київського району м. Одеси було відмовлено в повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволенні. Крім того, апелянт також зазначає, що судом не було враховано відсутність обставин вибуття майна поза волею власника, передбачених ст. 388 ЦК України, адже на момент укладення договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 стала власницею спірної квартири, Одеська міська рада не мала жодного відношення до вказаного майна, тому таке майно не могло вибути поза волею власника, у зв`язку з тим, що Одеська міська рада на момент укладення договору купівлі-продажу не була власником зазначеної квартири. Також апелянт просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, зазначаючи, що копію оскаржуваного рішення було отримано представником апелянта лише 13 червня 2019 року (т.2, а.с.18-27).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Судові засідання в справі неодноразово відкладалися, в тому числі, за клопотаннями сторін (т. 2, а.с. 61-62,85).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.
В судовому засіданні 30.09.2021 року представник Одеської міської ради – Романець Ю.-В. О. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. При цьому, апеляційний суд зауважує, що апелянт, як ініціатор процесу на даній стадії повинен цікавитися рухом своєї апеляційної скарги та отримувати інформацію про призначені судові засідання з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду (п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства, затв. Радою суддів України №14 від 28.02.2020 року; https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/3/1163581/).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду від 19.07.2013 спірне майно – квартира АДРЕСА_1 визначена відумерлою спадщиною, право власності на яке визнано за територіальною громадою в особі Одеської міської ради. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 8 грудня 2011 року визнаний недійсним правочин (договір дарування) на підставі якого власником даного об`єкту нерухомості став ОСОБА_8 . Враховуючи, що ОСОБА_8 , не маючи на це право, здійснив відчуження ОСОБА_9 , яка відчужила квартиру ОСОБА_2 , а остання відчужила ОСОБА_10 , а Одеська міська рада (як власник майна), не була стороною в даних правочинах, суд прийшов до висновку, що Одеська міська рада, як власник, спірного майна, яке вибуло з її власності не за волею власника, має право на витребування даного майна з володіння ОСОБА_3 , не зважаючи на добросовісність у діях відповідача по її придбанню.
Також суд першої інстанції відхилив заперечення представника третьої особи про наявність рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2014 по справі № 520/17252/13, яким було відмовлено у задоволені позову заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах Одеської міської ради про витребування даного майна від ОСОБА_4 , так як правовою підставою такого рішення було наявне на той час рішення Апеляційного суду Одеської області від 02.07.2014, яким заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 скасовано. У рішенні Апеляційного суду Одеської області від 25.12.2014 р., яким було скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.08.2014 та відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем спірного майна, зазначено, що рішення районного суду в частині відмови вимог заступника прокурора залишається без змін у зв`язку із наявністю у позивача права звернення до суду із заявою про перегляд даного рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами, тобто визначений інший порядок скасування рішення в цієї частині. В свою чергу, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.01.2018 у справі №520/17252/13ц було відмовлено Одеській міській раді у перегляді рішення від 01.08.2014 за нововиявленими обставинами, у зв`язку із пропуском строку на відповідне звернення.
Крім того, суд першої інстанції встановив спосіб та порядок виконання ухваленого рішення на підставі ч. 1 ст. 267 ЦПК України.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, відхиляючи доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Фактичні обставини справи
Відповідно до матеріалів справи, що також встановлено рішеннями судів в справі № 520/7568/13 і в справі № 520/17252/13-ц та не оспорювалось сторонами в процесі розгляду справи, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_11 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2009 року.
18 червня 2010 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В. було посвідчено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_11 безоплатно передав у власність, а ОСОБА_8 прийняла в дарунок належну дарувальнику ізольовану квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 48,6 кв. м., в тому числі житловою площею 29,2 кв. м.
07 грудня 2010 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук І.В. було посвідчено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_8 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_4 прийняла в дарунок належну дарувальнику ізольовану квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 48,6 кв. м., в тому числі житловою площею 29,2 кв. м.
В квітні 2011 року ОСОБА_12 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом та просив визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 18.06.2010, укладений між ним та ОСОБА_8 - недійсним, визнати недійсним договір дарування вказаної квартири, укладений 07.12.2010 між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на вказану квартиру.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 відмовлено повністю. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 08 грудня 2011 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2011 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 червня 2010 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 і посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №4-1249. В решті рішення залишено без змін.
10.01.2012 ОСОБА_11 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , третя особа нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук Ірина Володимирівна, в якому просив суд витребувати майно із чужого незаконного володіння та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області в Книзі реєстрації смертей 03 липня 2012 року зроблено відповідний актовий запис за № 405. 
Відповідно до копії спадкової справи, заведеної до майна померлого за заявами кредиторів позивача ОСОБА_11 , спадкоємців померлого не виявлено.
Листом від 13 березня 2013 року Київський районний суд м. Одеси повідомив Одеську міську раду про вищевказане пропонуючи визначитись з участю представника Одеської міської ради в розгляді справи. У зв`язку з тим, що представник ОМР у судові засідання не з`являвся, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2013 провадження по справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , третя особа нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Глуханчук Ірина Володимирівна про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру було закрито.
12 червня 2013 року Одеська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_13 , третя особа ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання спадщини відумерлою.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 (справа № 520/7568/13) позов Одеської міської ради – задоволено, витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_13 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на зазначену квартиру, яка складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 48,6 кв. м., в тому числі житловою – 29,2 кв. м. (т. 1, а. с. 8-9).
Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02.07.2014 заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 – скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради до ОСОБА_13 , третя особа ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання спадщини відумерлою – відмовлено (т. 1, а.с. 64-65).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 (провадження № 6-31543св14) рішення Апеляційного суду Одеської області від 02.07.2014 скасовано, а заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 року залишено в силі (т. 1, а.с. 6-7).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, з вище наведеного вбачається, що спадкове майно ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , - квартира АДРЕСА_1 заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 визнано відумерлою спадщиною, право власності на вказану квартиру визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та витребувано цю квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_13 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. 
Тобто, Одеська міська рада набула право власності на спірну квартиру. Разом з тим, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013 в частині витребування майна на користь ОМР виконано не було. 
В подальшому, ОСОБА_13 відчужила спірну квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 08.07.2013, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В., серія та номер 827, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.04.2016 (т. 1, а.с. 10).
Крім того, ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2016, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланським А.В., номер 1333, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.05.2018 (т. 1, а.с. 136-137).
Оцінка апеляційного суду
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника (п. 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).
Отже, апеляційний суд вважає, що під час розгляду зазначеної справи у суді першої інстанції, до цих правовідносин необхідно було застосувати положення ст.388 ЦК України, за якою якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог.
Щодо доводів апелянта стосовно порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема не закриття провадження в справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Апелянт зазначає, що вказана квартира вже була предметом спору між тими ж сторонами з тих же підстав та посилається на наявність справи № 520/17252/13, судовими рішеннями в якій було відмовлено в задоволенні позовних вимог про витребування майна на користь Одеської міської ради.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що за обставинами даної справи (№ 520/7423/16) позивачем виступає Одеська міська рада. Відповідачем (з врахуванням заміненого судом неналежного відповідача) є ОСОБА_14 . Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_13 . Предмет – витребування спірного майна. 
За обставинами справи № 520/17252/13 позивач - заступник прокурор Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, відповідачі – ОСОБА_13 , ОСОБА_2 . Предмет - витребування спірного майна (зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання її добросовісним набувачем, в задоволенні якого було відмовлено). Тобто, склад відповідачів у зазначених справах різний.
Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений (п. 19 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).
Отже, оскільки спірне нерухоме майно на момент розгляду даної справи було відчужене на користь іншої особи, підстави для застосування п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та закриття провадження в справі відсутні. З огляду на вказане відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.
Щодо доводів апелянта про відсутність реєстрації за позивачем права власності на спірне майно. Апеляційний суд зауважує, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. 
Вище вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 в справі № 916/1608/18.
З врахуванням зазначеного, оскільки спірне нерухоме майно, право власності на яке було визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, зареєстровано за іншою особою, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, відповідні доводи апелянта відхиляються апеляційним судом.
Також суд відхиляє доводи апелянта щодо відсутності обставин вибуття майна поза волею власника, оскільки право власності позивача підтверджується заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.07.2013. Будь-яких доказів наявності його волі на відчудження спірного майна (видання довіреності, укладення договорів тощо) матеріали справи не містять та сторонами до суду не подавались. 
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині встановлення порядку виконання рішення апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
За диспозицією вказаної статті питання встановлення порядку виконання рішення суду встановлюється на стадії ухвалення рішення по суті заявлених позовних вимог та прямо передбачає право суду на вчинення відповідних процесуальних дій. В той час як апелянт, оскаржуючи такі дії суду, посилається на положення ст. 435 ЦПК України, яка регулює процедуру встановлення порядку виконання рішення суду безпосередньо на стадії виконання судового рішення. 
За таких обставин суд першої інстанції правильно застосував положення діючого процесуального законодавства, а тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги. При цьому, апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що позивач в своєму уточненому позові від 03.12.2018 просив суд встановити порядок виконання рішення (т. 1, а.с. 192-197), що, в контексті вище встановлених обставин не є визначальним, але являється принциповим щодо відхилення доводів апеляційної скарги. Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – представника ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 червня 2019 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Дата складення повного тексту рішення 11 жовтня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                А.І. Дришлюк

30.09.2021 року                                                                 м. Одеса