УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/1219/21 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В. 
Категорія 39 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого – судді Трояновської Г.С.
суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.
з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 283/1219/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Ярмоленка В.В. в м. Малин,
в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в кінцевій редакції якого, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 677954,00 грн., яка складається з суми основного боргу – 486113,12 грн. та процентів за кожний день прострочення боргу за період з 30.04.2018 по 30.04.2021 рр. – 191840,88 грн.
В обґрунтування заявленого позову зазначив, що між ним та відповідачем 22.03.2017 року було укладено договір позики у формі розписок, за яким ОСОБА_1 передав у власність позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 22970,00 доларів США, що на момент передачі складало 637911,35 грн., які відповідач зобов`язувався повернути у наступному порядку: 6300,00 доларів США – до 31.05.2017 року та 16670,00 доларів США – за першою вимогою. Однак у строк, обумовлений у розписці ОСОБА_2 кошти не повернув та взятих на себе зобов`язань не виконав. 22.03.2021 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення йому суми позики з урахуванням процентів за користування грошовими коштами. Даний лист відповідач отримав особисто 27.03.2021 року, про що свідчить роздруківка з сайту «Укрпошти» за трек-номером поштового відправлення. Таким чином, у позасудовому порядку сторони спір не врегулювали, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду з метою примусового стягнення суми боргу за договорами позики з ОСОБА_2 .
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 22 березня 2017 року в розмірі 467 145,07 гривень, а також 4670,86 грн. понесених судових витрат, а всього 471 815,93 гривень.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, представником відповідача подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду першої інстанції змінити, застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за розпискою на суму 6300,00 доларів США. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відмовляючи в задоволенні клопотання в застосуванні позовної давності, суд витлумачив всі сумніви на користь позивача та фактично допустив припущення про те, що позичальник здійснював погашення заборгованості за розпискою на суму 6300,00 доларів США та відповідно відбулось переривання строків позовної давності.
Разом з цим вважає, що матеріали справи не містять достатніх та достовірних даних про те, що погашення заборгованості було здійснено за розпискою на суму 6300,00 доларів США з строком повернення до 31.05.2017 р.
Одночасно, вказані висновки суду спростовуються відсутністю зі сторони позивача жодних претензій до відповідача за розпискою на суму 6300,00 в межах трирічного строку з моменту настання строку виконання 31.05.2017 р.
Зазначає, що із листом-вимогою позивач звернувся лише 16.03.2021 р. із зазначенням про те, що зобов`язання позичальником абсолютно не виконувалось.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Зокрема, зазначає, що частину коштів у розмірі 4 700 доларів США відповідач повернув 22 березня 2017 року, тобто в межах строку повернення коштів за розпискою на суму 6 300доларів США. Посилання відповідача на те, що він повертав частину отриманих коштів саме за розпискою на суму 16 670доларів США, а не за розпискою на суму 6 300доларів США спростовується фактичними обставинами справи та встановленими правовідносинами між сторонами.
В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 , яка брала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.
Інші учасники судового розгляду до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК Укрпаїни).
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із таких підстав.
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Судом першої інстанції встановлено і це вбачається із матеріалів  справи, що22.03.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписок, підписаних власноруч відповідачем, за якими позивач передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 6300 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути до 31.05.2017 року та 16670 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути на першу вимогу позикодавця (а.с. 5, 6).
У строк, обумовлений у розписці на суму 6300 доларів США, ОСОБА_2 кошти ОСОБА_1 не повернув та взятих на себе зобов`язань не виконав.
З метою досудового врегулювання спору позивачем 22.03.2021 року було направлено на адресу місця проживання відповідача письмовий лист-вимогу щодо належного виконання останнім взятих на себе згідно договору позики зобов`язань (а.с.7). Даний лист був вручений ОСОБА_2 27.03.2021 року, про що свідчить роздруківка з сайту «Укрпошти» за трек-номером поштового відправлення (а.с.9).
Крім цього, позивачем до заяви про уточнення позовних вимог додано розписку від 26.09.2018 року, написану ним власноруч щодо отримання від ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості 600 доларів США (а.с.25); розписку від 03.05.2018 року щодо отримання ним від ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості 4700 доларів США (а.с.26); платіжне доручення №Р24А537553351А17800 від 31.12.2018 року щодо переказу відповідачем на платіжну картку позивача 4220,00 грн. (а.с.27).
Вказані обставини сторонами не заперечуються.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Відмовляючи у задоволенні клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що останнім вчинялися дії, які перервали перебіг строку позовної давності, а тому прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується із висновком суду з таких підстав.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зв ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
В силу ч. 1 та ч. 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Як встановлено вище, кінцевий термін повернення коштів згідно договору позики від 22.03.2017 року на суму 6300 доларів США визначений сторонами - 31.05.2017 року, за договором позики за борговою розпискою на суму 16670,00 доларів США – за першою вимогою позивача.
Відтак, строк позовної давності за договором позики за борговою розпискою на суму 6300 доларів США розпочався 01.06.2017 року і закінчився 01.06.2020 року, за договором позики за борговою розпискою на суму 16670,00 доларів США відповідно розпочався 22.03.2021 та закінчується 22.03.2024.
Із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся 06.05.2021 року.
Разом з цим, суд першої інстанції встановив і обґрунтовано виходив з того, що відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним боргу, оскільки ОСОБА_2 частково повертав кошти позивачу, а саме: 03.05.2018 року, 26.09.2018 року та останній раз 31.12.2018 року, а тому перебіг позовної давності переривався і знову почав свій відлік з 31.12.2018 року.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
І тому колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що із розписок щодо погашення відповідачем заборгованості та платіжного доручення неможливо встановити в рахунок якої саме заборгованості ОСОБА_2 здійснював її сплату: згідно розписки від 22.03.2017 року на суму 6300 доларів США чи згідно розписки від 22.03.2017 року на суму 16670 доларів США.
У даному випадку, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідач повинен був довести ту обставину, що вказані кошти були спрямовані на погашення заборгованості саме за договором позики від 22.03.2017 року на суму 16 670 доларів США.
А тому, колегія суддів вважає необґрунтованими відповідні аргументи апеляційної скарги та вважає такими, що заслуговують на увагу доводи позивача про те, що відповідно до положень ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.
У розписці від 22.03.2017 щодо позики у сумі 16 670 доларів США строк повернення цієї позики не обумовлено, а зазначено, що відповідач зобов`язується повернути кошти на першу вимогу позичальника, яку було пред`явлено 22 березня 2021 року. Натомість розписка на суму 6300дол. США містить дату повернення позики – до 31 травня 2017 року. 
З огляду на наведене є обґрунтованими доводи позивача про те, що на момент повернення частини грошових коштів протягом 2017-2017 років у відповідача взагалі не існувало обов`язку повернення коштів за розпискою на суму 16 670 доларів США, тому всі кошти, які відповідач повернув позивачу у вказаний період стосувались розписки на суму 6 300 доларів США. 
Посилання в апеляційній скарзі на лист-вимогу позивача, в якій останній зазначив, що зобов`язання позичальником абсолютно не виконувалось, колегією суддів відхиляються, оскільки такі доводи не відповідають дійсному змісту вказаного листа.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В решті рішення суду першої інстанції особою, яка подала апеляційну скаргу не оскаржується.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 листопада 2021 року.

Головуючий          Судді