П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 р.	м.Одеса	Справа № 420/3786/21	
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Бойка А.В. та Шевчук О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ), в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.06.2019 року по 25.02.2021 року включно; зобов`язати ВЧ нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.06.2019 року по 25.02.2021 року включно.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що при звільненні з військової служби йому не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та індексацію грошового забезпечення. На виконання рішення суду у справі №420/3491/20 позивачем отримано кошти з індексації грошового забезпечення, останній платіж проведений 26.02.2021 року. Виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій проведена 19.11.2020 року. Позивач вважає, що відповідно до ст.117 КЗпП України він має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, який (середній заробіток) безпідставно виплачено йому не було.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ВЧ подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову повністю.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України.
Наказом командира військової частини (по стройовій частині) від 27.06.2019 року №121 позивача виключено зі списків особового складу частини, водночас без здійснення всіх належних виплат, а саме: виплати індексації грошового забезпечення та сплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Оскільки остаточний розрахунок по вказаним виплатам із позивачем здійснено 16.02.2021 року, він звернувся до суду із даним позовом, вимагаючи нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.06.2019 року по 25.02.2021 року включно.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З огляду на не виплату вказаного середнього заробітку, суд вважав порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України, а бездіяльність відповідача у вигляді не проведення нарахування та виплати цієї компенсації - протиправною.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише ВЧ, а тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції з точки зору аргументів відповідача щодо саме задоволення позову по суті.
Відповідно до ч.2  ст.19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 суд роз`яснив, що «в аспекті конституційного звернення положення частини першої  статті 233 Кодексу законів про працю України  у взаємозв`язку з положеннями статей  116,  117,  2371  цього  кодексу  слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або  повинен був дізнатися  про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Колегія суддів вважає, що метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
Отже, встановивши при розгляді справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, особа має право на отримання на свою користь середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
Так, вважаючи, що ВЧ безпідставно не було виплачено йому індексацію грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з відповідним позовом. Рішенням вказаного суду від 30.06.2020 р. по справі №420/3491/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Судом визнано протиправними дії ВЧ щодо нарахування та виплати позивачу не в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 27.06.2019 р. включно; зобов`язано ВЧ нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 27.06.2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2020 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року по справі № 420/3491/20 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо застосування січня 2008 року як базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно.
У вказаній частині прийнято нове судове рішення, яким зобов`язано ВЧ нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно із застосуванням базового місяця - «січень 2008».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у відкритті касаційного провадження щодо оскарження вказаних рішень за скаргою ВЧ було відмовлено.
На виконання рішення суду, 26.02.2021 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти у сумі 84060,39 грн..
Крім цього, 19.11.2020 року відповідачем здійснено сплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 42511,07 грн..
Отже, враховуючи наявність достеменно встановленого факту затримки розрахунку з позивачем при його звільненні, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для отримання позивачем його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ВЧ щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання ВЧ нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за період з 28.06.2019 року (наступний день за днем звільнення) по 25.02.2021 року (день, що передує дню фактичного розрахунку) включно.
Також, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08 листопада 2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Окремо колегія суддів зазначає, що положеннями статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Згідно положень ч.1 та 5 ст.160 КАС України у позовній заяві позивач викладає, зокрема, свої вимоги щодо предмета спору, у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Колегія суддів зазначає, що оскільки в даній справі, звертаючись з даним позовом до суду позивачем самостійно та на власний розсуд було заявлено вимогу, зокрема, саме щодо зобов`язання ВЧ нарахувати та виплатити на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період, то з урахуванням того, що судовому захисту підлягають лише заявлені вимоги та і відповідній формі, суд вважає, що спірні правовідносини підлягали дослідженню виключно в площині «зобов`язання» відповідача вчинити дії.
Окремо колегія суддів враховує, що справа містить відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу (а.с.56), в прохальній частині якого заявлено прохання про залишення скарги ВЧ без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2021 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Федусик А.Г.	
Судді	    	Бойко А.В.    Шевчук О.А.