ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7896/21 Справа № 201/1931/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
                            суддів                - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 

       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Алекскредит” на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Алекскредит” про стягнення безпідставно отриманих коштів та витрат,-

ВСТАНОВИЛА:

       У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Алекскредит» про стягнення безпідставно отриманих коштів і витрат. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №6891 від 04 квітня 2020 року Броварського районного округу Київської області Колейчика В.В., про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ТОВ «Алекскредит» заборгованості по кредиту. Постановою виконавчого провадження від 16 квітня 2020 року №61850762 приватний виконавець Дорошкевич В.А. визначила для боржника ОСОБА_1 та утримала на підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса №6891 від 04 квітня 2020 року грошові кошти у розмірі 5 645,85 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного округу Київської області Колейчиком В.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості по кредиту. На адресу відповідача, позивачем було направлено вимогу щодо повернення неправомірно отриманих грошових коштів, проте йому було відмовлено. Виконавчий напис скасовано, але стягнуті по ньому кошті не повернуті. 
       Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 5 656,85 грн, проценти за безпідставне користування грошовими коштами 326,75 грн, і витрати на правову допомогу у сумі 7 500 грн, а також судові витрати по справі.
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2021 року позовні вимоги задоволено.
       Стягнуто з ТОВ «Алекскредит» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 5 656,85 грн, проценти за безпідставне користування грошовими коштами - 326,75 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 7 500,00 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.
       Не погодившись з даним рішенням суду ТОВ “Алекскредит” звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити, зменшивши розмір стягнутих з ТОВ “Алекскредит” на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманих грошових коштів з 5 656,85 грн до 2 911,45 грн, розмір процентів за безпідставне користування грошовими коштами з 326,75 грн до 94,77 грн, розмір витрат на правову допомогу з 7 500,00 грн до 3 000,00 грн. 
        ОСОБА_1 подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду — залишити без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Крім того, разом з відзивом надав заяву про збільшення позовних вимог в частині судових витрат на правову допомогу. 
       Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
       Як вбачається з матеріалів справи, 16 квітня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Дорошкевич В.Л. було відкрито виконавче провадження №61850762 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса Броварського районного округу Київської області Колейчика В.В. №6891 від 04 квітня 2020 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ТОВ «Алекскредит» заборгованості.
       Судом установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного округу Київської області Колейчиком В.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості по кредиту.
       Суд установив, що постановою виконавчого провадження від 16 квітня 2020 року № 61850762 приватний виконавець Дорошкевич В.А. визначила для боржника ОСОБА_1 та утримала на підставі вказаного виконавчого напису нотаріуса №6891 від 04 квітня 2020 року грошові кошти у розмірі 5 645,85 грн.
       В апеляційній скарзі ТОВ “Алекскредит” посилається на те, що позивачем не було доведено стягнуту суму за виконавчим провадженням та надані документи не підтверджують той факт, що грошові кошти у розмірі 5 656,85 грн було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача. Крім того суд першої інстанції невірно визначив строк з якого необхідно стягувати відсотки згідно зі ст. 536 ЦК України та стягнув з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі, що не відповідає критеріям розумності та співмірності.
       Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості позовних вимог, зокрема з того, що виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного округу Київської області Колейчиком В.В. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алекскредит» заборгованості по кредиту, визнано таким, що не підлягає виконанню та позивач в свою чергу звертався до відповідача з вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів, проте йому було відмовлено. Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами ч.1 ст.1212 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів, процентів за користування грошовими коштами, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
       Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Згідно із частиною 3 статті 1212 ЦК України та положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
       Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
       Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
       Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
       При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.
       Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі №910/3395/19.
       Як наслідок визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, перестала існувати правова підстава для отримання відповідачем грошових коштів від позивача. Зазначене підтверджується довідкою виданою Національною академією сухопутних військ від 11.08.2020 року відповідно до якої було сплачено за виконавчим провадженням №61850762 грошові кошти на загальну суму 4 819,55 грн, та квитанцією №1-1067к від 07.07.2020 року відповідно до якої ТОВ “Епіцентр К” було сплачено за вищевказаним виконавчим провадженням грошові кошти у розмірі 826,30 грн.         Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, зазначивши, що відповідно до вимог статті 1212 ЦК України, грошові кошти підлягають поверненню позивачу.
       Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. 
       Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України у справі №6-2491цс15 від 02.03.2016 року, застосуванню підлягає стаття 1212 ЦК України, згідно з якою особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. 
       Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.
       Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення відсотків з відповідача на користь позивача за користування безпідставно отриманими грошовими коштами у розмірі 326,75 грн. 
       Як вбачається з матеріалів справи, позивач разом із відзивом подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить додатково стягнути з ТОВ “Алекскредит” на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн.        
       Апелянт у своїй апеляційній скарзі просить зменшити розмір витрат на правову допомогу до 3 000,00 грн, посилаючись на те, що судом першої інстанції без дотримання критерія розумності та співмірності стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 7 500,00 грн.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру стягнення витрат на правову допомогу у сумі 7 500,00 грн, виходячи з наступного.
       Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
       Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
       Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
       Таким чином, з огляду на характер правовідносин, складність справи, стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 7 500,00 грн є абсолютно співмірним заявленим позовним вимогам, а у задоволенні заяви щодо збільшення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у сумі 4 000,00 грн за розгляд справи в апеляційному суді необхідно відмовити. 
       Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
       Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
       Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Алекскредит”– залишити без задоволення.
       Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 червня 2021 року – залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                В.С. Городнича
       Судді:                                                                        О.В. Лаченкова

                                                                               М.Ю. Петешенкова